„Bangos, žmonės ir žvaigždės“ — dvidešimt septintoji

ROMUALDAS KARAZIJA

Lietuvos mokslų akademijos iniciatyva leidžiamos mokslo

populiarinimo serijos MOKSLAS VISIEMS knyga.

BANGOS,

Tai trumpa įdomioji enciklopedija. Jos dešimt skyrių

supažindina su mus supančiu pasauliu: nuo mikropasaulio

ŽMONĖS

iki Visatos, nuo gyvosios gamtos iki socialinių reiškinių.

Pasakojimas pradedamas nuo negyvosios gamtos, kurios

pagrindinius dėsnius aprašo fizika. Kituose skyriuose pereinama

IR ŽVAIGŽDĖS

prie vis sudėtingesnių cheminių, geologinių, biologinių,

visuomeninių reiškinių. O knyga baigiama žiniomis apie

GŽDĖS

Visatą, jos sunkiai įsivaizduojamus mastus ir ypatingos galios

VAI

procesus. Knygoje derinamas enciklopedijos sistemiškumas ir

pažinimo intriga bei įdomybės. Kiekvienas skyrius pradedamas

klausimais-mįslėmis, pateikiama daug iliustracijų.

IR Ž

ARAZIJA

ROMUALDAS KARAZIJA

ONĖSM

ALDAS K GOS, Ž

ROMU BAN

9789986080930

ROMUALDAS KARAZIJA

BANGOS, ŽMONĖS

IR ŽVAIGŽDĖS

VILNIUS | 2023

Recenzentas prof. Gintautas Tamulaitis

Knygų serija „Mokslas visiems“ yra leidžiama įgyvendinant Lietuvos mokslų akademijos kartu su partneriais vykdomą projektą „Nacionalinės mokslo populiarinimo priemonių sistemos

sukūrimas ir įgyvendinimas“, kuris yra finansuojamas Europos socialinio fondo lėšomis.

Paveikslėlis knygos viršelyje – tai CERN mokslininkų sukurtas pokštas: Leonardo da Vinčio rankraščio puslapis su žmogaus kūno proporcijas vaizduojančiu piešiniu, papildytas dviem elementariųjų dalelių greitintuvo žiedais bei detektoriaus fragmentu.

TEISĖS GINAMOS. Šį leidinį draudžiama atkurti bet kokia forma ar būdu, viešai skelbti,

įskaitant padarymą viešai prieinamą kompiuterių tinklais (internete), išleisti ir versti, platinti jo originalą ar kopujas parduodant, nuomojant, teikiant panaudai ar kitaip perduodant

nuosavybėn. Draudžiama šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo įstaigose, muziejuose arba archyvuose, mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atkurti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

Bibliografinė informacija pateikiama Lietuvos integralios bibliotekų

informacinės sistemos (LIBIS) portale ibiblioteka.lt

ISSN 2351-5368

ISBN 978-9986-08-093-0

© Lietuvos mokslų akademija, 2023

Skiriu studijų draugo, žymaus fiziko

Algio Petro Piskarsko šviesiam atminimui

Turinys

I. NEREGIMAS PASAULIS . . . 9

Slapukės elektromagnetinės bangos 10 | Tas keistas

mikropasaulis 15 | Jėgos Žemėje ir kosmose 19 | Visagalė energija 22

II. MEDŽIAGŲ ĮVAIROVĖ . . . 27

Atomai, molekulės ir cheminiai elementai 28 | Molekulių

tarpusavio santykiai 34 | Įprastas ir neįprastas oras 36 | Ypatinga

medžiaga – vanduo 38 | Deimantas, suodžiai, anglies kamuoliai

ir plėvelės 40 | Žmogaus sukurtos medžiagos 43

III. ŽYDROJI MŪSŲ PLANETA . . . 47

Žemės kilmė ir sandara 48 | Nerami planeta 52 | Atmosfera

ir klimatas 56 | Mažytis mūsų kraštas 61

IV. DIDŽIAUSIA PASLAPTIS – GYVYBĖ. . . 67

Gyvybės kodas 68 | Gyvybės vienetas – ląstelė 71 |

Kada atsirado ir kaip vystėsi gyvybė? 74 | Šešios gyvybės

karalystės 78 | Gyvieji slapukai 81 | Augalai 84 | Gyvūnai 88 |

Kiek proto turi gyvūnai? 94 | Žmogus ir gyvoji gamta 97

V. PROTINGASIS ŽMOGUS . . . 103

Kaip atsirado žmogus? 104 | Ar likimą lemia genai? 107 |

Žmogaus galimybių ribos 110 | Žmogus tarp žmonių 114

VI. CIVILIZACIJA . . . 119

Civilizacijos pradžia 120 | Graikų stebuklas 124 | Kultūros ir

mokslo atgimimas 128 | Šiuolaikinė civilizacija 134 | Savita

Lietuvos kultūros raida 145 | Kosminės civilizacijos 160

VII. MOKSLAS IR NE MOKSLAS . . . 163

Ką gali mokslas? 164 | Ar galima numatyti ateitį? 167 | Ar baigiasi

didieji atradimai? 171 | Dar ne mokslas ir pseudomokslas 172

VIII. MAGIJA IR RELIGIJA . . . 177

Magija 178 | Pasaulio religijos 183 | Religija kintančiame pasaulyje 190

IX. TECHNIKOS STEBUKLAI . . . 195

Raketos ir erdvėlaiviai 196 | Dirbtiniai Žemės palydovai 201 |

Kompiuteris – žmogaus tarnas ir konkurentas 206 | Pasaulinis

tinklas – internetas 211 | Į duris beldžiasi robotai 216

X. BEKRAŠTIS KOSMOSAS . . . 223

Žemės palydovas Mėnulis 224 | Mūsų žvaigždė – Saulė 227 |

Planetų šeima 232 | Asteroidai ir kometos 238 | Keisti

Visatos objektai 242 | Mūsų galaktika – Paukščių

Takas 246 | Visatos Didysis sprogimas 251

Paveikslėlių šaltiniai . . . 255

8

I. NEREGIMAS PASAULIS

Kodėl žmogus iš visų elektromagnetinių bangų regi tik šviesą?

Kokius – šalčio ar šilumos (šiluminius) –

spindulius skleidžia ledas?

Kaip atrodo atomai, ar galima juos pamatyti

pro mikroskopą?

Koks yra didžiausias pasaulyje mokslo prietaisas

ir kas juo tiriama?

Kodėl kosmose svarbiausia jėga – visuotinė trauka,

o Žemėje – elektrinė ir magnetinė jėgos?

Kas yra ta paslaptinga ir tokia svarbi energija?

Ar ji dingsta atliekant darbą?

Slapukės elektromagnetinės

bangos

Regimas ir neregimas pasaulis. Per ilgą evoliucijos laikotarpį gyvieji organiz-

mai, tarp jų ir žmogus, prisitaikė pažinti juos supantį pasaulį. Tačiau ne visos

jo savybės yra svarbios ir reikalingos tai ar kitai gyvybės formai egzistuoti.

Tad iš tikrųjų pasaulis daug sudėtingesnis, negu jis atrodo skruzdėlei, šuniui

ar netgi žmogui. Aišku, net neminint vaiduoklių, dvasių ir kitų mokslo ne-

pripažintų išmonių, apie kurias šioje knygoje nerašoma.

Iš penkių žmogaus pojūčių pats svarbiausias jam yra rega, nes per akis

gaunama apie 70 proc. informacijos. Vis dėlto, net visiems žmogaus pojū-

čiams yra prieinama tik menka dalis pasaulio įvairovės. O likusį, gamtos

užslėptą, keistą, netgi neįtikimą, pasaulį žmogui padeda atskleisti moks-

las. Šiame, pirmajame skyriuje trumpai apžvelgiami tokie pagrindiniai

fizinio pasaulio objektai bei savybės – bangos, mikrodalelės, jėgos, ener-

gija. Apie akimis neregimą, tačiau teleskopais stebimą milžinišką Visatą,

tolimus jos objektus pasakojama skyriuje „Bekraštis kosmosas“. Čia

neminėsime ir garso bangų, kurių nematome, bet gerai pažįstame kitu

pojūčiu – klausa.

Kodėl regime tik kai kurias elektromagnetines bangas? Mes suvokiame tik

maždaug 0,4–0,8 milijonosios metro dalies ilgio elektromagnetines bangas,

vadinamas regimaisiais spinduliais. Jie užima siaurutį ruoželį elektromagne-

tinių bangų skalėje (1.1 pav.). Žmogus ir dauguma gyvūnų prisitaikė regėti

vien juos, nes mūsų Saulė tokių spindulių skleidžia daugiausia. Patekusias

į akis tam tikro ilgio elektromagnetines bangas mes suvokiame kaip vieno-

kios ar kitokios spalvos šviesą. O Saulė spinduliuoja įvairių bangų mišinį,

kuris mums atrodo baltos spalvos. Jį į įvairių spalvų šviesą išskleidžia stikli-

nė prizmė, taip pat lietaus lašeliai, sukurdami vaivorykštę.

Ultravioletiniai, Rentgeno ir gama spinduliai. Saulė spinduliuoja ir trum-

pesnes elektromagnetines bangas – ultravioletinius spindulius. Mūsų lai-

mei, daugumą jų sulaiko Žemės atmosfera. Juk kuo mažesnis spindulių

bangos ilgis, tuo jie skvarbesni ir tuo labiau veikia gyvuosius organizmus.

10

N E R EGI M A S PA SAU L I S

Didėjantis bangos ilgis

0.0001 nm 0.01 nm

10 nm 1000 nm 0.01 cm

1 cm

1 m

100 m

Gama

Rentgeno

Infraraudonieji

Radijo bangos

spinduliai

spinduliai

spinduliai

Radaras TV FM AM

Regimoji šviesa

400 nm

500 nm

600 nm

700 nm

1.1 pav. Šviesa, radijo bangos, infraraudonieji, ultravioletiniai, Rentgeno ir gama spinduliai yra skirtingo ilgio elektromagnetinės bangos (norint pavaizduoti

visų bangų intervalus viename paveikslėlyje, naudojamasi logaritmine

skale). Regimieji spinduliai užima tik siaurą bangų ilgių ruoželį.

Tad žmogui dar kenksmingesni – Rentgeno (Röntgeno) spinduliai, kuriuos

skleidžia stipriai sužadinti atomai ar su pagreičiu judančios elektringosios

dalelės. Tačiau mes su jais susiduriame tik rentgeno kabinete, kur imamasi

saugos priemonių. O iš kosmoso Žemę pasiekiančius tokius spindulius

visiškai sugeria atmosfera. Patys pavojingiausi yra trumpiausio bangos ilgio

gama spinduliai, kuriuos skleidžia uranas ir kai kurios kitos radioaktyvio-

sios medžiagos skylant jų atomų branduoliams. Tiesa, mūsų aplinkoje tokių

medžiagų yra labai mažai – tik nedideli jų kiekiai uolienose ir ore.

Verta paminėti, kad visa elektromagnetinių bangų skalė skirstoma į

sritis gana sąlygiškai (išimtis – regimieji spinduliai, kurių ribas lemia mūsų

rega). Pavyzdžiui, iki kokio bangos ilgio spinduliai vadintini ultravioleti-

niais, o nuo kokio – Rentgeno spinduliais, yra susitarimo dalykas. Tad, nu-

statant jų sritis skirtingu požiūriu – pagal bangų šaltinius ar registravimo

prietaisus, – kartais nurodomos skirtingos ribos.

11

N E R EGI M A S PA SAU L I S

Šiluminiai spinduliai. Laikydami ranką netoli radiato-

riaus ar kito įkaitusio daikto, mes juntame sklindančią

šilumą. Tai ranką veikia šiluminiai spinduliai. Jų bangos

ilgis yra didesnis negu ilgiausių regimųjų spindulių – rau-

donųjų, tad mokslininkai šiuos spindulius vadina infra-

raudonaisiais spinduliais. Juos skleidžia visi kūnai, tačiau

1.2 pav. Katės

tuo mažiau, kuo žemesnė kūno temperatūra. Taigi net

atvaizdas, žvelgiant ledas yra ne šalčio, o šiluminių spindulių šaltinis. Kodėl

pro akinius, kurie tuomet prie ledo gabalo priartinta ranka junta nuo jo

leidžia matyti

dvelkiantį šaltį? Iš tikrųjų ranka ir ledas keičiasi savo

infraraudonuosius skleidžiamais infraraudonaisiais spinduliais. Šiltesnė ran-

spindulius.

ka jų praranda daugiau, negu gauna; tai suvokiama kaip

Daugiausia jų

šalčio dvelksmas.

skleidžia katės

Kai kurie naktiniai gyvūnai regi šiluminius spindu-

snukis, akys ir ausys,

nes jų temperatūra lius, todėl tamsoje pastebi grobį ar savo priešus. Išrasti ir

yra aukštesnė.

specialūs naktinio matymo žiūronai. Jais naudodamasis,

žmogus gali gerai orientuotis tamsoje, nors vaizdas ne

toks ryškus kaip dienos metu (1.2 pav.).

Radijo bangos. Už infraraudonųjų spindulių link ilgesnių bangų plyti di-

džiulė radijo bangų sritis: nuo vieno milimetro iki tūkstančių kilometrų

bangos ilgio. Jas apibūdinant, paprastai nurodomas ne jų ilgis, o dažnis (svy-

ravimų skaičius per sekundę). Jo vienetas yra hercas (Hz), pavadintas elek-

tromagnetines bangas atradusio mokslininko Heinricho Herco (Heinrich

Hertz) vardu. Plačiausiai yra naudojamos megahercų (milijonų hercų) daž-

nio radijo bangos. Jų sritis dar skirstoma į ruožus pagal šių bangų naudojimą

radaruose, televizoriuose, radijo imtuvuose, mobiliuosiuose telefonuose.

Ilgą laiką – iki pat XIX a. pabaigos – žmogus apie radijo bangų egzis-

tavimą net nenutuokė, tačiau dabar be jų tiesiog nebemokėtume gyventi.

Gamtoje radijo bangos susidaro žaibo metu, jos pasiekia Žemę ir iš kosmoso.

Tokias bangas skleidžia įvairūs elektros prietaisai, o daugiausia jų šiais laikais

generuoja radijo siųstuvai, tam tikro dažnio bangomis siunčiantys įvairią

informaciją. O jas iš įvairių bangų maišalynės išskiria tam dažniui suderin-

tas – pasinaudojus rezonanso reiškiniu – radijo imtuvas.

12

N E R EGI M A S PA SAU L I S

Taigi mes gyvename iš visų pu- Elektrinis

Statusis kampas

sių supami nematomų ir negirdimų

laukas

Magnetinis

radijo bangų. Jos prasiskverbia per

laukas

langus ir sienas, netgi būdami užda-

roje patalpoje apsisaugotume tik pa-

Vienas periodas

sislėpę metalinės dėžės viduje. Silpnų

radijo bangų baimintis nereikėtų,

nes jos žmogaus beveik neveikia. Vis

dėlto mobiliuoju telefonu nevertėtų

kalbėti valandų valandas.

Laikas

1.3 pav. Erdvėje sklindanti

Ypatingos elektromagnetinių bangų elektromagnetinė banga. Joje statmenomis

savybės. Garso bangos sklinda ore ar

kryptimis svyruoja tarpusavyje susiję

elektrinis ir magnetinis laukai.

kitoje medžiagoje, vandens bangas jū-

roje ar ežere perduoda skysčio dalelės.

Tačiau tolimų žvaigždžių šviesa pasiekia mus per beorę kosminę erd vę. Pasirodo,

kad šviesai, kaip ir kitoms elektromagnetinėms bangoms, sklisti nereikalinga

jokia erdvę užpildanti medžiaga. Erdvėje skrieja tarpusavyje susiję elektrinis ir

magnetinis laukai. Tokioje bangoje elektrinis laukas sukuria magnetinį lauką,

o magnetinis – elektrinį ir šitaip banguodami jie sklinda tolyn (1.3 pav.).

Kita įspūdinga elektromagnetinių bangų savybė – stulbinamas jų

greitis. Jį sunku net įsivaizduoti – kosminėje erdvėje jos sklinda apie

300 000 km/s (beveik tokiu pat greičiu ir ore)! Šis greitis yra didžiausias

gamtoje įmanomas greitis. Jis vadinamas šviesos greičiu, nors yra tas pats

visoms elektromagnetinėms bangoms. Taigi šviesos spindulių pluoštelis

per vieną sekundę apskrietų mūsų planetą net aštuonis kartus. O už 150

milijonų kilometrų esančios Saulės spinduliai pasiekia Žemę maždaug per

aštuonias minutes.

Lazeriai. Saulė ar lempa skleidžia įvairaus dažnio bangų mišinį, kuris išsklin-

da erdvėje. Atrodytų, gal tik fantastiniuose filmuose yra įmanomas siauras,

galingas spindulių pluoštas. Tačiau po pusę amžiaus trukusių tyrinėjimų

mokslininkams pavyko sukurti tokį ypatingą elektromagnetinių bangų šal-

tinį, jis buvo pavadintas lazeriu. Paprastai šviesos šaltinyje sužadintųjų atomų,

13

N E R EGI M A S PA SAU L I S

turinčių didesnę energiją, būna gerokai mažiau negu su žemesne energija. Vis

dėlto galima pasiekti, kad sužadintųjų atomų būtų daugiau, tai yra sukurti

užpildos apgrąžą. Dar reikalingi jų skleidžiamas bangas atspindintys veidro-

džiai, ir atomai ima sutartinai generuoti tokio pat dažnio bangas ir ta pačia

kryptimi, susidaro jų lavina – lazerio spindulių pluoštelis.

Iš pradžių buvo išrastas mazeris – ilgų (radijo) bangų lazeris; po to dau-

gelio mokslininkų pastangomis buvo kuriami vis trumpesnių bangų lazeriai.

Dabar jų yra įvairiausios galios: nuo lazerinės rodyklės iki unikalių mokslo

prietaisų, kurių galia impulso metu pranoksta visų pasaulio elektrinių galią.

Sunku būtų išvardyti visas lazerių panaudojimo sritis. Jie leido sukurti pačius

tiksliausius atominius laikrodžius, kurie per milijardus metų suklystų tik

viena sekunde (1.4 pav.). Lazeriu galima išmatuoti atstumą iki Mėnulio (iki

jo paviršiuje pastatyto reflektoriaus) kelių centimetrų tikslumu. Lazeriniais

instrumentais naudojasi chirurgai atlikdami ypatingo tikslumo reikalaujan-

čias operacijas ir inžinieriai – metalams suvirinti ir grūdinti, medžiagoms

pjaustyti. Yra išrasti lazeriniai ginklai ir lazerius naudojančios raketų nukrei-

pimo į taikinį priemonės...

1.4 pav. Atominis laikrodis. Jis nepaprastai tikslus,

bet jo į kišenę neįsidėsi ir namie nepastatysi.

14

Tas keistas mikropasaulis

Atomai ir jų struktūra. Mažiausias objektas, kurį mes galime įžiūrėti,

tai – dulkelė, šokanti saulės spindulių pluoštelyje, kai šis pro siaurą plyšelį

patenka į tamsų kambarį. Tokios dulkelės dydis – maždaug milijonoji metro

dalis (10–6 m). Atomai, iš kurių sudarytos visos mus supančios medžiagos,

yra dar tūkstantį kartų mažesni. Ilgą laiką manyta, kad atomai yra pirminės,

nedalomos dalelės (tai ir lėmė jų pavadinimą: gr. atomos – nedalomas). Tik

XX a. eksperimentais buvo nustatyta, kad atomas turi sudėtingą struktūrą:

jo centre yra masyvus branduolys, o jį supa spiečius lengvų elementariųjų

dalelių – elektronų. Jeigu atomą padidintume iki mokyklos salės dydžio, tai

branduolys prilygtų tik aguonos grūdui jos centre, nors jame sutelkta daugiau

kaip 99,9 proc. atomo masės. Taigi didžioji atomo dalis yra beveik tuščia.

Tačiau jame veikia labai stipri elektrinė jėga, ji tvirtai susieja elektronus, tu-

rinčius neigiamąjį elektros krūvį, su teigiamai įelektrintu branduoliu. Tad iš

tų santykinai tuščių atomų susidaro tokios kietos medžiagos, kaip plienas ar

deimantas.

Keisti mikropasaulio dėsniai. Jeigu atomui pritaikytume klasikinę elek-

tromagnetizmo teoriją, kuri dėstoma vidurinėje mokykloje, gautume para-

doksalią išvadą: bet kuris atomas yra nestabili, greitai suyranti sistema. Juk

elektronai, sukdamiesi aplink branduolį, turėtų spinduliuoti elektromagne-

tines bangas. Taigi jie netektų energijos ir nukristų ant branduolio. O atomai

iš tikrųjų yra stabilūs, antra vertus, klasikinė teorija yra patikrinta daugeliu

eksperimentų. Tas akivaizdus prieštaravimas buvo sukėlęs fizikoje tikrą krizę.

Ji buvo išspręsta įrodžius, kad mikropasaulyje galioja kitokie dėsniai negu

mums įprastoje aplinkoje. XX a. trečiajame dešimtmetyje grupė genialių

fizikų, kuriems vadovavo Nilsas Boras (Niels Bohr), sukūrė atomų ir kitų

mikrodalelių teoriją, kuri vadinama kvantine mechanika.

Anot šios teorijos, elektronai atome gali įgyti ne bet kokias, o tik tam

tikras energijos vertes. Turėdamas tokią energiją, elektronas skrieja aplink

branduolį nespinduliuodamas. Tik peršokdamas į būseną su mažesne ener-

gija, jis netenka energijos porcijos, arba kvanto. Kita keista kvantinės me-

chanikos išvada: mikrodalelė pasižymi ir dalelės, ir bangos savybėmis. Tad

15

N E R EGI M A S PA SAU L I S

vienuose eksperimentuose ji elgiasi

kaip dalelė, kituose – kaip banga.

Taip yra todėl, kad mikropasaulyje

galioja neapibrėžtumo principas: ne-

galima vienu metu kiek norima tiks-

a

b

liai nustatyti dalelės padėties ir jos

1.5 pav. Anglies atomo nuotraukos.

greičio. Taigi elektronas atome netu-

Elektronai atome neturi apibrėžtų orbitų, ri griežtos orbitos – jį galima aptikti

todėl atomas matomas kaip neryškus

įvairiose vietose aplink branduolį. Tai

debesėlis. Pagrindinės būsenos anglies

patvirtina šiuolaikiniu didelės gebos

atomas yra rutuliuko pavidalo (a), tačiau

sužadintas jis tampa panašus į aštuoniukę mikroskopu gautos atskirų atomų

(b). Nuotraukos gautos didžiausios

nuotraukos: jie matomi kaip neryškūs

skiriamosios gebos mikroskopu Fizikos

debesėliai (1.5 pav.). Dalelės ir bangos

ir technologijos institute Charkove.

savybėmis pasižymi ne tik elektronai,

bet ir kitos mažulytės dalelės.

Antra vertus, šviesos ar kitos elektromagnetinės bangos, sąveikauda-

mos su atomais ar jų išspinduliuotos, irgi dažniausiai elgiasi kaip dale-

lių fotonų srautas. Tiesa, fotonas – neįprasta dalelė: jis, judėdamas toje

pačioje aplinkoje, negali nei sustoti, nei keisti greičio, visada pasmerktas

skrieti šviesos greičiu (tiesa, ore ar vandenyje šis greitis yra mažesnis negu

vakuume).

Gausi elementariųjų dalelių šeima. Atomo branduolys irgi turi sudėtingą

sandarą – jis susideda iš elementariųjų dalelių protonų ir neutronų. Jie maž-

daug vienodos masės – beveik du tūkstančius kartų didesnės negu elektrono,

bet protono elektros krūvis yra teigiamas, o neutronas neturi jokio krūvio.

Šias daleles į labai tankų branduolį susieja stiprioji sąveika, apie kurią rašoma

tolesniame poskyryje.

Atrodė, kad visa gamta galėtų būti sudaryta iš keturių pirminių pra-

dų – elementariųjų dalelių: elektrono, protono, neutrono ir fotono. Deja,

pasaulis yra daug sudėtingesnis – fizikai atrasdavo vis naujų elementariųjų

dalelių; Yra daug lengvesnių už elektroną dalelių, kelių rūšių neutrinų, ku-

rie beveik nesąveikauja su atomais: pralekia per Žemės rutulį tarsi šviesa

per lango stiklą. Egzistuoja net keliasdešimt kartų už protoną masyvesnės

16

N E R EGI M A S PA SAU L I S

dalelės – vektoriniai bozonai. Daugelis elementariųjų dalelių yra trumpa-

amžės: akimirksniu suyra virsdamos kitomis dalelėmis. Tokius du nestabi-

lius, bet gerokai masyvesnius brolius – miuoną ir tauoną, turi ir elektronas;

nepaisant šitų skirtumų, kitomis savybėmis jie visi trys labai panašūs. Be to,

beveik kiekviena dalelė turi savo priešybę – antidalelę. Pavyzdžiui, elektrono

antidalelė yra pozitronas, tos pačios masės, bet priešingo ženklo elektros krū-

vio. Kai elektronas ir pozitronas susiduria, įvyksta mažytis sprogimas – jos

abi išnyksta, o atsiranda du fotonai (anihiliuojant didesnės masės elementa-

riajai dalelei ir jos antidalelei, susidaro ne tik fotonai, bet ir kitokios dalelės).

Kaip atrandamos ir tiriamos elementariosios dalelės? Tirdami mikropa-

saulį, fizikai naudojasi sudėtingais prietaisais – elementariųjų dalelių grei-

tintuvais. Dalelės pagreitinamos elektriniais laukais, valdomos magnetiniais

laukais ir po to du priešpriešiais judančių dalelių srautai priverčiami susidurti.

Automobiliams stipriai atsitrenkus vienam į kitą, nuo jų atitrūksta tik atski-

ros jų dalys. Elementariųjų dalelių pasaulyje būna kitaip: jų susidūrimo metu

gali atsirasti tokių dalelių, kokių nebuvo ankstesniųjų sudėtyje. Kuo didesni

dalelių greičiai, tuo įdomesni susidūrimo rezultatai. O smarkiai pagreitinti

jas galima tik verčiant daugybę kartų suktis žiedu. Tačiau itin greitas elek-

tringąsias daleles įmanoma išlaikyti magnetiniu lauku tik kilometrų dydžio

žiede, tad greitintuvai yra patys didžiausi pasaulyje mokslo prietaisai. O ap-

tikti ir atpažinti dalelę galima iš jos paliekamo pėdsako. Antai, lėkdama per

perkaitintą skystį, dalelė sukuria daug mažų burbuliukų, žyminčių jos kelią.

Rekordininkas tarp greitintuvų – didysis hadronų kolaideris, veikiantis

netoli Ženevos, Šveicarijoje. Pagrindinė jo dalis – 27 kilometrų ilgio žiedas,

1.6 pav. Mokslininkų ir

inžinierių grupė, vykdanti

eksperimentą su Didžiuoju

hadronų kolaideriu.

Nuotrauka daryta prie

vieno iš elementariųjų

dalelių detektorių.

17

N E R EGI M A S PA SAU L I S

įrengtas šimto metrų gylyje (siekiant išveng-

ti bet kokių pašalinių trukdžių). du protonų

srautai beveik šviesos greičiu skrieja tunelio

vamzdžiu priešingomis kryptimis. Tam tikro-

se vietose srautai nukreipiami vienas prieš kitą.

Įvyksta mikrokatastrofos, kurių metu ir atsi-

randa naujų dalelių. Jas registruoja tose vietose

įtaisyti sudėtingi, daugiaaukščio namo dydžio

1.7 pav. Priešpriešiais

įrenginiai – detektoriai (1.6 pav.).

susiduriant dviem beveik

šviesos greičiu sklindantiems Kvarkai ir kitos fundamentaliosios dalelės.

protonų srautams, susidaro

Gamta sudėtinga, bet ji harmoninga. Tad moks-

daug įvairių dalelių. Šis

vaizdas – Higso bozono,

lininkams kilo įtarimas, kad daugelis elementa-

naujos masyvios dalelės,

riųjų dalelių nėra pirminės, o savo ruožtu yra

egzistavimo įrodymas,

sudarytos iš kitų dalelių, kurios buvo pavadintos

gautas 2012 m.

fundamentaliosiomis. Jos buvo aptiktos tiriant

protonus ir neutronus. Pasirodė, kad kiekvienas

iš jų susideda iš trijų kvarkų, o šie yra dviejų rū-

šių. Vėliau, tiriant kitas elementariąsias daleles, kvarkų rūšių skaičių teko pa-

didinti iki šešių. Deja, laisvų kvarkų gamtoje nerasta, jų neįmanoma sukurti

ir greitintuvuose; kvarkai tik įeina į įvairių elementariųjų dalelių sudėtį.

Elektronas su savo broliais, trijų rūšių neutrinai, kvarkai, fotonas bei

dar dvylika dalelių ir sudaro fundamentaliųjų dalelių šeimą. Taigi ji taip

pat gausi. Ar fundamentaliosios dalelės yra pačios paprasčiausios, pirminės

gamtos konstruktoriaus dalys? Į šį klausimą šiuolaikinis mokslas dar tik ieš-

ko atsakymo.

Kuo svarbus mikropasaulis? Ar mažytės, neregimos dalelės nusipelno tiek

daug joms skiriamo dėmesio ir jų tyrimams išleidžiamų milijardų eurų? Gal

tik švaistomi pinigai, kuriuos būtų galima panaudoti kitiems tikslams? Tačiau

būtent tų neregimų kvantinių objektų savybėmis remiasi naujausios techno-

logijos. ne atsitiktinai elektrono vardu vadinama elektronika, jis yra pagrin-

dinis jos veikėjas. Atomų branduolių tyrimas atskleidė naują energijos šaltinį,

leido sukurti branduolinį reaktorių. Antra vertus, elementariųjų dalelių fizika

18

N E R EGI M A S PA SAU L I S

yra priešakinis mokslo kraštas, plėtojant šią kryptį, tikimasi surasti atsakymų

į pačias didžiausias gamtos mįsles – kokie yra pirminiai pradai, kaip atsirado

Visata ir kodėl ji įgijo dabartinį pavidalą, kas yra laikas ir erdvė?

Jėgos Žemėje ir kosmose

Jėgų įvairovė ir keturios fundamentinės jėgos. Verta nurodyti, jog jėgos

apibrėžimas, vartojamas klasikinėje fizikoje, dėl neapibrėžtumo principo

mikrofizikoje negalioja. Tad, apibūdinant mikropasaulio reiškinius, termi-

ną jėga reikia keisti į sąveika, kuri reiškia dviejų kūnų tarpusavio veikimą.

Vis dėlto, aptardami kartu jėgas ir sąveikas, vartosime vieną, labiau įprastą

terminą jėga.

Pasaulis toks įvairus ir įdomus todėl, kad jame veikia įvairios jėgos. Mes

nuolat susiduriame su Žemės traukos, trinties, oro pasipriešinimo, smūgio,

tamprumo, elektrine ir kitomis jėgomis. Vis dėlto toje jėgų įvairovėje galima

išskirti tik kelias įvairiais būdais pasireiškiančias pagrindines, arba funda-

mentines, jėgas.

Įsivaizduokite tokią keistą kompaniją: mažulytis nykštukas, panešantis

vos vieną elektroną, dramblys, pakeliantis beveik vienos tonos krovinį, ir du

pasakų milžinai – vienas, užsimetantis ant pečių dešimties metrų didumo

uolą, ir kitas, dar šimtą kartų stipresnis. Taip vaizdžiai galima palyginti ke-

turias fundamentines jėgas: visuotinės traukos (gravitacijos), silpnąją, elek-

tromagnetinę ir stipriąją. Nepaisant tų jėgų skirtingumo, jos visos turi savo

sritis, kuriose karaliauja, ir tuo būdu sutartinai valdo pasaulį.

Kaip minėta, fundamentinės jėgos, ypač silpnoji ir stiprioji, kurios vei-

kia tik mikropasaulyje, dažnai yra vadinamos bendresniu pavadinimu – fun-

damentinės sąveikos.

Elektra ir magnetizmas. Mus supančiame pasaulyje svarbiausios yra elek-

trinės ir magnetinės jėgos. Jos tarpusavyje glaudžiai susijusios ir yra vienos

elektromagnetinės jėgos skirtingos apraiškos. Tiesa, ji yra tikra slapukė, tad

ilgą laiką buvo žinomi tik keli reiškiniai, kur ji atsiskleidžia – žaibas, gamtinis

19

N E R EGI M A S PA SAU L I S

magnetas, patrinto gintaro trauka. Net ir dabar šios jėgos svarba sunku pati-

kėti, nes su elektra tiesiogiai susiduriame tik naudodamiesi įvairiais elektros

prietaisais, o su magnetu – gal tik žygyje orientuodamiesi pagal kompasą.

Tačiau visi mus supantys daiktai ir mes patys sudaryti iš atomų, o jų sandarą ir

atomų tarpusavio sąveiką lemia elektrinė jėga. Kartu pasireiškia ir magnetinė

jėga. Juk atome skriejantis elektronas yra tarsi mažytė elektros srovė, o tokia

srovė veikia kaip magnetas.

Taigi bet kokios jėgos (stūmos, trinties, pasipriešinimo ir kitokios), vei-

kiančios negyvosios gamtos ar gyvuosius kūnus, iš tikrųjų yra rezultatas jėgų,

veikiančių tuos kūnus sudarančius atomus ar molekules. Žmogaus organizme,

kiekvienoje jo ląstelėje, vykstantys procesai irgi yra sąveikos tarp molekulių

ar atomų rezultatas. O smegenys kitus organus valdo elektriniais impulsais.

Elektromagnetinės bangos, gamtoje vaidinančios itin svarbų vaidmenį, irgi

yra elektromagnetinės jėgos veikimo padarinys. O ją perduoda fotonai.

Elektromagnetinė jėga, skirtingai nei visuotinė trauka, yra dviejų rū-

šių – traukos ir stūmos. Teigiamieji elektros krūviai pritraukia neigiamuo-

sius, ir susidaro neutralios sistemos. Toks yra atomas, kuriame teigiamasis

branduolio krūvis yra lygus aplink jį skriejančių elektronų neigiamajam

krūviui. Tiesa, nuo atomo atplėšus vieną ar daugiau elektronų, atsiranda

teigiamasis jonas. Tačiau jis kaipmat pasigauna laisvus elektronus ir vėl

tampa neutralus. Tai ir paaiškina, kodėl stipri elektromagnetinė jėga daž-

nai neparodo savo nagų.

Visuotinė trauka (gravitacija). Nors tai pati silpniausia iš fundamentinių

jėgų, tačiau ji yra universaliausia, nes veikia tarp bet kurių turinčių masę kū-

nų. O dviejų kūnų trauka yra tiesiogiai proporcinga jų masėms ir atvirkščiai

proporcinga atstumo tarp jų kvadratui. Didžiulių kosminių kūnų trauka yra

nepaprastai stipri; tai akivaizdžiai liudija Žemės traukos jėga, iš kurios nagų

erdvėlaiviui įmanoma ištrūkti tik įgijus daugiau nei dešimties kilometrų per

sekundę greitį. Visuotinė trauka, kaip ir elektromagnetinė jėga, veikia kūnus

per atstumą, net per beorę erdvę. Manoma, kad ją perduoda fundamentalioji

dalelė gravitonas, kuri kol kas nėra atrasta.

Skaitytojui, matyt, jau aišku, kodėl silpna visuotinė trauka kosmose nu-

gali daug stipresnę elektromagnetinę jėgą. Juk kosminiai kūnai dažniausiai

20

N E R EGI M A S PA SAU L I S

būna elektriškai neutralūs, o visuotinė trauka visada tik sumuojasi. Taigi bū-

tent ji lemia planetų, žvaigždžių ir ištisų galaktikų judėjimą, jų susidarymą.

Galima sakyti, kad visuotinė trauka valdo Visatą.

Stiprioji ir silpnoji sąveikos. XX a., tiriant atomų branduolius ir elementa-

riąsias daleles, buvo atrastos dar dvi fundamentinės jėgos, tiksliau vadinamos

sąveikomis. Jos pasireiškia tik mikropasaulyje, nes veikia labai mažais atstu-

mais (o visuotinė trauka ir elektromagnetinė jėga yra toliasiekės). Stiprioji

sąveika sujungia protonus ir neutronus į mažytį atomo branduolį. Antraip

protonai, stumiantys vienas kitą kaip teigiamojo krūvio elektringosios da-

lelės, išlakstytų į visas puses. Iš tikrųjų stiprioji sąveika veikia tarp kvarkų, iš

kurių sudaryti ir protonai, ir neutronai. O perduoda šią sąveiką net aštuo-

nios dalelės, vadinamos gliuonais. Jų pavadinimas yra kilęs iš angliško žodžio

glue – klijai, nes gliuonai taip stipriai susieja kvarkus, kad šie, kaip buvo minėta, laisvi egzistuoti negali.

Silpnoji sąveika irgi veikia tarp protonų ir neutronų atomo branduo-

lyje bei tarp kai kurių kitų elementariųjų dalelių. Atrodytų, kad ją turi

visiškai užgožti stiprioji sąveika. Tačiau pastaroji yra suvaržyta gamtos

draudimų, tuomet iš už jos nugaros ir išlenda silpnoji sąveika. Pavyzdžiui,

ji sukelia atomo branduolio skilimą, kurio metu neutronas virsta protonu,

elektronu ir neutrinu. Silpnąją sąveiką perduoda trys fundamentaliosios

dalelės – vektoriniai bozonai. Jų masės labai didelės, o štai gliuonai rimties

masės neturi.

Keturių jėgų kilmė. Priešybės susieina – elementariųjų dalelių ir Visatos

savybės yra glaudžiai susijusios. Juk Visata tuoj po Didžiojo sprogimo (apie

jį rašoma skyriuje „Bekraštis kosmosas“) buvo nedidelis elementariųjų da-

lelių kamuolys. Tiriant ankstyvosios Visatos raidą, buvo iškelta hipote-

zė, kad iš pradžių egzistavo tik viena fundamentinė jėga. Tik plečiantis

ir vėstant tam kamuoliui, ji palaipsniui išsiskyrė į dabar žinomas keturias

jėgas. Iš tikrųjų, XX a. pabaigoje fizikams pavyko įrodyti elektromagneti-

nės ir silpnosios jėgų giminystę: buvo sukurta bendros jų – elektrosilpno-

sios – jėgos teorija, ir ji patvirtinta eksperimentais. Dabar yra kuriama ir

Didžiojo suvienijimo – bendros trijų jėgų – elektromagnetinės, silpnosios

21

N E R EGI M A S PA SAU L I S

ir stipriosios – teorija. O sudėtingiausia fizikams iškilusi problema – su-

formuluoti visų keturių fundamentinių jėgų teoriją, juk visuotinė trauka

savo stipriu labai skiriasi nuo kitų trijų. Tikimasi, kad ši teorija atsakys

į esminius klausimus, kodėl yra būtent tokios elementariosios dalelės ir

tokia Visata.

Visagalė energija

Energija – tai labai paprasta. Energija – viena iš dažniausiai vartojamų fi-

zikos sąvokų. Juk be energijos nėra įmanoma jokia žmogaus ar įmonės, ar

valstybės veikla. Tačiau neretai, gal dėl energijos svarbos, ji suprantama kaip

kažkokia ypatinga medžiaga, kurios įgyja kūnas ir kuri suteikia jam paslap-

tingos galios.

Kas iš tikrųjų yra energija, paaiškina paprasti pavyzdžiai. Pakeliame

akmenį ir padedame jį ant pakylos. Krisdamas žemyn, akmuo gali atlikti

tam tikrą darbą – įkalti kuolą ar sudaužyti į gabalus kokį daiktą. Kuo aukš-

čiau pakeltas kūnas, tuo didesnį darbą jis gali atlikti, vadinasi, tuo daugiau

jis turi energijos, kuri vadinama potencine energija. Tačiau ją galime padi-

dinti net neliesdami paties kūno, o iškasdami ties pakyla duobę. Energijos

turi ir judantis kūnas, nes, smogdamas į ką nors, jis irgi gali atlikti darbą. Jo

judėjimo, arba kinetinė, energija tuo didesnė, kuo didesnis greitis (o kūno

greitis priklauso nuo to, kieno atžvilgiu jis yra matuojamas).

Vadinasi, turintis energijos kūnas įgyja galimybę atlikti tam tikrą darbą

kitų kūnų atžvilgiu. Nieko daugiau, jokios ypatingos būsenos ar neregi-

mos medžiagos. Tad energija apibrėžiama labai paprastai: „Energija – tai

galimybė atlikti darbą.“ Tačiau kalbant apie energiją, trumpai pasakoma:

„energija gaminama“, „energija perduodama“, „energija išsiskiria“. Tik ne-

reikėtų suprasti to pažodžiui ir įsivaizduoti energijos kaip sklindančios ar

įgyjamos neregimos medžiagos.

Ar dingsta energija atliekant darbą? Vienas bendriausių gamtos dėsnių,

energijos tvermės dėsnis, teigia: energija iš niekur neatsiranda ir neišnyksta,

22

N E R EGI M A S PA SAU L I S

tik pereina iš vienos formos į kitą. Tačiau gali pasirodyti, kad šis dėsnis

yra pažeidžiamas, jei energija naudojama darbui atlikti. Tarkim, elektriniu

įrankiu yra apdirbamas metalas, jis gręžiamas ar kalamas. Visi meistrai pui-

kiai žino, kad, atliekant tokius darbus, metalas įkaista. Vadinasi, iš tikrųjų

elektros energija virsta šilumine energija. Atomai ar molekulės nuolat juda,

ir tas judėjimas stiprėja kylant kūno temperatūrai. Deja, tokio netvarkingo

judėjimo energiją sunku panaudoti. Vadinasi, ir atliekant darbą energija

nedingsta, ji tik virsta prastesnės rūšies energija.

Energijos rūšys. Jau minėjome kelias energijos rūšis, bet jų yra daug dau-

giau. Geriausiai žinoma elektros energija, nes ji patogiausia. Ją galima

perduoti laidais iš vienos vietos į kitą. Tačiau iš tikrųjų laidais teka ne

energija, o elektros srovė – elektronų srautas. Tad elektros energija yra ju-

dančių elektronų energija. Atomai molekulėje kitų jos atomų atžvilgiu irgi

turi energijos. Ji gali sumažėti ar padidėti atomams persitvarkant, kai mo-

lekulė jungiasi su kita molekule, tai yra vykstant cheminei reakcijai. Tad

molekulėse slypinti galimybė atlikti darbą vadinama chemine energija. O

trumpai sakoma, kad kai kurių cheminių reakcijų metu išsiskiria energija.

Dar daugiau energijos yra sukaupta sunkiųjų elementų, pavyzdžiui, urano

atomų, branduoliuose dėl juos sudarančių protonų ir neutronų tarpusavio

sąveikos. Ta energija vadinama branduoline, ji paverčiama elektros ener-

gija branduoliniame reaktoriuje. Pagrindinis žvaigždžių energijos šaltinis

yra kitokia branduolinė reakcija – helio susidarymas iš vandenilio. Dabar

kuriamas tokamako reaktorius, kuriame ši reakcija vyktų ir Žemėje; tai

išspręstų pagrindinę civilizacijos problemą – energijos stygių (1.8 pav.).

Energijos virsmai. Taigi viena energijos forma gali virsti kita. Branduolinė

energija atominėje elektrinėje virsta elektros energija, o žvaigždėje – švie-

sos spindulių ir kitų elektromagnetinių bangų energija. Aukštyn metamas

akmuo įgyja kinetinės energijos, kuri, jam kylant ir greičiui mažėjant, virsta

potencine energija. Kai akmuo, pasiekęs aukščiausią tašką, pradeda kristi

žemyn, prasideda priešingas virsmas – potencinės energijos virsmas kineti-

ne. Tačiau, akmeniui nukritus ant žemės, jo energija tarsi dingsta. Iš tikrųjų

akmuo paveikė žemę, suteikė šiluminės energijos jos molekulėms.

23

N E R EGI M A S PA SAU L I S

1.8 pav. Kadaraše (Cadarache, Pietų Prancūzija) kuriamo naujo tipo

branduolinio reaktoriaus tokamako ITER modelis. Jame, kaip ir žvaigždėje,

vandenilis virstų heliu ir išsiskirtų daug energijos. Tačiau, norint uždegti saulę

Žemėje, reikia labai įkaitinti vandenilį. Tad tokamakas – labai sudėtingas

įrenginys, o jo dydį parodo šalia palyginimui nupieštas dramblys.

Saulės energija. Beveik visa mūsų

naudojama energija iš tikrųjų yra sau-

lės energija. Hidroelektrinių ar vėjo

jėgainių gaminama elektros energija

yra kilusi iš vandeniui ar orui su-

teiktos saulės energijos. Svarbiausi

Žemėje slypintys energijos ištek-

liai – anglis, dujos, nafta – yra susi-

1.9 pav. Lietuvos elektrinė Elektrėnuose – darę iš kadaise egzistavusių augalų ir didžiausia mūsų šalies šiluminė elektrinė. gyvūnų liekanų.

Ji degina dujas ir biokurą, kuriuose slypi

Augalai ja išmoko naudotis

kadaise augalų sugerta saulės energija.

jau prieš milijardus metų: veikiami

šviesos spindulių, jie iš anglies dvi-

deginio ir vandens gamina anglia-

vandenius, kuriuose būna sukaupta

24

N E R EGI M A S PA SAU L I S

1.10 pav. Energija apsirūpinantis

namas. Jo stogas padengtas saulės

baterijų plokštėmis, kurios paverčia

spindulių energiją elektros energija.

cheminė energija. Augalus kaip energijos šaltinį naudoja žolėdžiai gyvūnai,

o pastarieji tampa maistu plėšrūnams. Tą energijos ratą pratęsia žmonės, var-

tojantys ir augalinį, ir gyvulinį maistą. Taigi gyvieji organizmai naudoja che-

minę energiją. Jokios kitokios, tik gyvybei būdingos, energijos nėra aptikta.

Fizikai išrado saulės elementus, kurie jos šviesą tiesiogiai paverčia elek-

tros energija. Tiesa, jų našumas kol kas nėra didelis, tačiau jie veikdami ne-

teršia aplinkos. Tad iš tokių elementų sudarytas plokštes vis dažniau galima

pamatyti ne tik pietų kraštuose, bet ir Lietuvoje ant namų stogų (1.10 pav.).

Kitas būdas saulės spinduliuotę paversti elektra – ją daugeliu įgaubtų

veidrodžių nukreipti į garo katilą, kur susidaręs garas suka elektros genera-

torių. Aišku, judant saulei danguje, ir tie veidrodžiai turi gręžtis, gaudydami

jos spindulius.

Garsusis sąryšis E = mc2. Kalbant apie sąryšį tarp masės ir energijos, iš pradžių verta prisiminti, kas yra masė. Šis dydis apibūdina medžiagos kiekį kūne.

Tiesa, kasdieniame gyvenime medžiagos kiekį įprasta įvertinti svoriu, nes

įprastinėmis sąlygomis jis yra tiesiogiai proporcingas kūno masei. Tačiau

tai negalioja ne tik erdvėlaivyje, besisukančiame aplink Žemę, kuriame yra

nesvarumo sąlygos, bet ir daugiaaukščio namo lifte (jame atsistojus ant svars-

tyklių, nesunku įsitikinti, kad mūsų svoris kinta liftui judant su pagreičiu:

padidėja jam kylant ir sumažėja – leidžiantis). Tad fizikoje medžiagos kiekis

kūne apibūdinamas tik mase. Jai matuoti yra išrasta prietaisų, kurie veikia

ir nesvarumo sąlygomis, nors laboratorijoje mokslininkai medžiagos kiekį

25

N E R EGI M A S PA SAU L I S

paprastai nustato svarstyklėmis. O vietoj masyvesnis ar didesnės masės kūnas neretai pasakoma – sunkesnis kūnas.

Iki XX a. kūno masė laikyta nekintamu dydžiu. Juk tiksliomis svarstyk-

lėmis pasvėrus chemines medžiagas prieš reakciją ir gautus produktus po

reakcijos, nepastebima jokio skirtumo. Tačiau 1905 m. Albertas Einšteinas

(Albert Einstein), plėtodamas reliatyvumo teoriją, įrodė, kad du labai svar-

būs fizikiniai dydžiai – masė ir energija, iki tol laikyti nepriklausomais,

yra susiję paprastu sąryšiu E = mc 2 (čia E – kūno energija, m – jo masė, o c – šviesos greitis). Kadangi šviesos greitis, o tuo labiau jo kvadratas, yra itin didelis, vadinasi, kiekviename masę turinčiame kūne, net jeigu jis nejuda,

slypi milžiniška energija; ši nauja energijos rūšis vadinama rimties energi-

ja. Taigi masę įmanoma paversti energija, tiesa, formulė nenurodo, kaip tai

galima padaryti. Antra vertus, kūnui įgijus papildomos energijos, jo masė

truputį padidėja. Sąryšio E = mc 2 teisingumą įrodo branduolinės reakcijos, kurių metu išsiskiria daug energijos. Pradinių medžiagų masė reakcijos me-tu tikrai sumažėja tokiu kiekiu, kuris atitinka išsiskyrusios energijos kiekį.

Tiesa, ir branduolinių reakcijų metu energija virsta tik nedidelė medžiagos

masės dalis.

Teiginys, kad masė virsta energija, yra teisingas, tik jeigu masę supran-

tame kaip kūno rimties masę, o apskaičiuodami energiją neatsižvelgiame į

milžinišką rimties energiją. Jeigu naudosimės vien energijos sąvoka, tuomet

galime sakyti, kad rimties energija virsta kitos rūšies energija.

26

II. MEDŽIAGŲ ĮVAIROVĖ

Kokios atomų savybės lemia cheminių

elementų panašumą ir skirtingumą?

Kokiu būdu atomai sudaro molekules?

Kodėl kai kurios medžiagos, vadinamos katalizatoriais, labai

pagreitina chemines reakcijas, bet jų metu pačios nesieikvoja?

Kokiais greičiais ore laksto molekulės?

Ar gali taip nutikti, kad itin šaltą žiemos rytą

kieme išvystume skysto oro balas?

Kodėl visi skysčiai kietėdami traukiasi,

o ledas plūduriuoja vandenyje?

Kodėl iš tų pačių anglies atomų sudarytas deimantas yra viena

kiečiausių, o grafitas – viena minkščiausių medžiagų?

Iš ko gaminami plastikai?

Atomai, molekulės ir

cheminiai elementai

Trys medžiagos pažinimo žingsniai. Gamtos paslaptis mokslas atskleidžia

palaipsniui. Panašiai kaip pasakoje – įėjęs pro vienas duris, rasi kitas, o už

jų – dar trečias. Tai vaizdžiai iliustruoja medžiagų pažinimas. Nuo seno žmo-

nės susidūrė su įvairiomis medžiagomis, jas naudojo ir mėgino gamintis rei-

kalingas. Šis žinių kaupimo laikotarpis truko ilgiausiai. Pamažu paaiškėjo, kad

medžiagų įvairovėje galima išskirti pačias paprasčiausias, tokias kaip geležis,

anglis, siera. Šios medžiagos, iš kurių sudarytos visos kitos – sudėtinės medžia-

gos, buvo pavadintos cheminiais elementais. Jie pradėti žymėti specialiais sim-

boliais, kaip antai: H – vandenilis, C – anglis, O – deguonis, Fe – geležis ir kt.

Išskiriant ir tiriant įvairius cheminius elementus, nustatyta, jog kai kurie turi

panašių savybių; tai leido juos surūšiuoti, sudėstyti į vaizdžią lentelę. Tačiau

dar reikėjo išspręsti esminį klausimą: kas iš tikrųjų lemia chemines ir fizikines

elementų savybes? Tą trečiąjį žingsnį pavyko žengti tik XX a. pradžioje, kai

buvo atskleista atomo sandara. Fizikai pateikė aiškų atsakymą, kas yra chemi-

nis elementas. Tai medžiaga, sudaryta tik iš vienos rūšies atomų.

Atomo rūšį lemia jo branduolys. Kaip rašoma ankstesnio skyriaus poskyryje

„Tas keistas mikropasaulis“, atomą sudaro mažas, masyvus branduolys, kurį

supa lengvų elektronų debesėlis. Taigi atomas primena mažytę Saulės siste-

mą: atomo branduolyje irgi yra sutelkta beveik visa atomo masė ir jis valdo

aplink jį judančius savo palydovus – elektronus.

Vadinasi, atomo branduolys lemia cheminio elemento santykinę ma-

sę. Atomo branduolį sudaro masyvios elementariosios dalelės protonai ir

neutronai, kurie yra stipriosios jėgos glaudžiai prispausti vienas prie kito.

Protono ir neutrono masės beveik vienodos, tad branduolio masę lemia

bend ras jų skaičius. Švinas daug sunkesnis už anglį (to paties tūrio), nes švi-

no branduolio masė yra maždaug septyniolika kartų didesnė nei anglies.

O branduolio elektros krūvis priklauso nuo protonų skaičiaus, nes neu-

tronai yra neutralūs. Teigiamai įelektrintas branduolys pritraukia neigiamojo

krūvio elektronus. Kadangi protono ir elektrono krūviai yra vienodo dydžio

tik priešingo ženklo, tai atomo elektronų debesėlyje yra tiek pat elektronų,

28

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

6 protonai

6 protonai

6 protonai

6 neutronai

7 neutronai

8 neutronai

12C

14C

14C

2.1 pav. Visi anglies atomų branduoliai turi po šešis protonus ir šešis elektronus, bet neutronų skaičius gali skirtis. Gamtoje daugiausia paplitę anglies atomai,

kurių branduoliuose yra po šešis neutronus, bet jų anglies atome gali būti ir

septyni, o labai retai – net aštuoni. To paties cheminio elemento atmainos,

besiskiriančios neutronų skaičiumi atomų branduoliuose, vadinamos izotopais.

kiek branduolyje protonų. Būtent tas skaičius, vadinamas atominiu skaičiu-

mi, ir yra svarbiausia cheminio elemento charakteristika; pagal jį elementai

yra išdėstyti periodinėje cheminių elementų lentelėje. Taigi cheminį elemen-

tą sudaro vienodą branduolio krūvį turintys atomai.

Tačiau neutronų skaičius to paties elemento atomų branduoliuose gali

skirtis. Tokie elemento porūšiai, turintys šiek tiek skirtingą masę, vadinami

izotopais (gr. isos – vienodas, lygus + topos – vieta), taigi užimančiais tą pačią vietą periodinėje cheminių elementų lentelėje. Gamtoje esantis cheminis

elementas dažniausiai yra kelių izotopų mišinys, nors jame vyrauja atomai

su vienu neutronų skaičiumi (2.1 pav.). Pavyzdžiui, deguonies dujose tarp

dešimties tūkstančių atomų būna net 9976 atomai, turintys po aštuonis

protonus bei aštuonis neutronus, dvidešimt atomų, turinčių po dešimt neu-

tronų ir tik keturi – po septynis neutronus. Gamtoje randama ir kai kurių

elementų nestabiliųjų izotopų, kurių kiekis, laikui bėgant, mažėja.

Elektronų debesėlio svarba. Visas kitas fizikines ir chemines elementų sa-

vybes lemia atomo elektronų debesėlis. Elektronai atome sudaro sluoksnius

(1.5 pav. anglies atomo nuotraukose matyti išorinis sluoksnis). Tokią sandarą

lemia kvantinis principas, anot kurio, kiekvienas elektronas atome turi būti vis

kitos būsenos. O ji yra aprašoma specialiais kvantiniais skaičiais, kurie gali įgyti

tik tam tikras vertes. Be to, elektronai, kaip ir visi kūnai gamtoje, linkę užimti

29

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

būseną su mažiausia energija, tai yra arčiausiai branduolio. Tad elektronams

užėmus visas žemiausias galimas būsenas – užpildžius artimiausią branduoliui

sluoksnį, – kito elemento atome elektronai pradeda pildyti tolimesnį sluoksnį.

Iš tikrųjų beveik visas elemento savybes lemia išorinis atomo elektronų

sluoksnis (nedaugeliui elementų – ir dar vienas gilesnis sluoksnis).

Cheminių elementų paslaptys. Jeigu išorinis elektronų sluoksnis užpildytas,

tai atomas yra labai inertiškas, nelinkęs sudaryti ryšių su kitais atomais. Tokie

yra helio (He), neono (Ne), argono (Ar) ir kitų inertinių dujų atomai. Jeigu

išoriniame sluoksnyje trūksta nedaug elektronų, atomas siekia jų pasipildyti,

atimdamas iš kitų atomų ar įgyti bendrų su jais elektronų. Taip agresyviai

elgiasi chloro ar kitų halogenų atomai, kuriems tetrūksta vieno elektrono.

O atomai, turintys išorėje nedaug silpnai su branduoliu susietų elektronų,

juos lengvai praranda. Kietasis kūnas, kuriame tokie atomai leidžia savo iš-

oriniams elektronams klajoti laisvai, priklauso laidininkams. Dielektrikai,

priešingai, yra sudaryti iš „branginančių“ savo elektronus atomų.

Giminingų periodinės lentelės elementų atominiai skaičiai skirtingi, bet

jų atomai išoriniame sluoksnyje turi tiek pat elektronų. Tačiau yra ir labai pa-

našių elementų, kurių atominis skaičius kinta iš eilės, pavyzdžiui, geležies gru-

pės metalai ar lantanoidai bei aktinoidai. Pasirodo, kad jų atomuose, didėjant

branduolio krūviui, pildosi ne išorinis, o vienas iš giliau esančių sluoksnių, tad

tų elementų panašumą lemia vienodas išorinių elektronų skaičius.

Tas ir daugelį kitų cheminių elementų paslapčių atskleidžia jų periodinė

sistema, kurią atspindi žinomiausia mokslo lentelė. Gerai ją išmanantis gali

iš karto berti žinias apie bet kurį cheminį elementą ar jo atomus.

Kokiu būdu atomai sudaro molekules? Dauguma atomų nemėgsta būti

vieniši, o jungiasi į grupes, vadinamas molekulėmis. Antai ore lakioja ne pa-

vieniai azoto ar deguonies atomai, o jų molekulės. Jose yra po du vienodus

atomus. Taip pat iš dviejų atomų sudaryta ir vandenilio molekulė. Jungiasi

ne tik vienodi, bet ir skirtingi atomai.

Kas atomus susieja į molekulę? Vienodą elektros krūvio ženklą turintys

branduoliai atsistumia, tačiau jie traukia vienas kito elektronus. Susikuria vie-

na ar kelios bendros išorinių elektronų poros, o vidiniai elektronų sluoksniai

30

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

išlieka beveik nepakitę. Atomo gebėjimas jungtis su kitais atomais priklauso

nuo to, kiek jis turi elektronų, kuriais gali dalytis. Antai deguonies atomas, ku-

rio išoriniame sluoksnyje trūksta dviejų elektronų, jungiasi su dviem vandenilio

atomais, kurie teturi po vieną elektroną, ir susidaro dvi bendros poros; taip atsi-

randa vandens molekulė (H2O). Antra vertus, anglies atomas, kuriam trūksta

keturių elektronų, prisijungia net keturis vandenilio atomus sudarydamas me-

tano molekulę (CH4). O anglies ir deguonies atomai sudaro anglies dvideginio

molekulę (CO2): joje anglies atomas sukimba su kiekvienu deguonies atomu

dviem elektronų poromis, toks dvigubas ryšys yra stipresnis nei viengubas.

Bendra molekulių susidarymo taisyklė, kaip ir visos taisyklės, turi išim-

čių. Pavyzdžiui, deguonis su vandeniliu gali sudaryti ir vandenilio peroksidą

(H2O2), kuris dezinfekuoja žaizdas, o tokios savybės vanduo neturi. Tiesa,

peroksido molekulė yra nestabili – ilgainiui ji suyra. Degant malkoms ar ki-

tam kurui, susidaro anglies dvideginis, bet jeigu krosnyje trūksta deguonies,

gali atsirasti ir smalkių, arba anglies viendeginio CO (žmogui ar gyvūnams

pavojinga medžiaga). Taigi galimi keli kai kurių atomų deriniai.

Molekulės modelis ir jos formulė. Molekulių sandarą vaizdžiai demonst-

ruoja jų modeliai (2.2 pav.). Daug trumpiau tai apibūdina cheminė formu-

lė: joje užrašomi atomų (cheminių

elementų) simboliai, o apatinis in-

deksas prie kiekvieno iš jų nurodo

tokių ato mų skaičių molekulėje.

Pavyzdžiui, etanolio (etilo alkoho- a

b

c

lio) formulė C2H6O. Tiksliau mo- 2.2 pav. Vandens (a), anglies dvideginio (b)

lekulės struktūra vaizduojama jos

ir metano (c) molekulių modeliai.

struktūrine formule, kurioje nuro-

domi ryšiai tarp atomų ar jų grupių.

Etilo alkoholiui ji atrodo taip: CH3–CH2–OH, taigi šio junginio mo-

lekulę sudaro trys tarpusavyje susijusių atomų grupės CH3, CH2 ir OH.

Kiek laisvės atomai turi molekulėje? Traukos ir stūmos jėgos, veikiančios

molekulėje tarp branduolių bei elektronų, griežtai nulemia atomų išsidėsty-

mą vienas kito atžvilgiu – jų tarpusavio atstumus ir kryptis. Taigi dvi iš tokių

31

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

pačių atomų sudarytos molekulės yra visiškai vienodos, neturi jokio savitumo,

kuris leistų jas atskirti. Vėlgi galima išimtis: egzistuoja medžiagos, vadinamos

izomerais, kurių molekulės sudarytos iš tų pačių atomų, bet išsidėsčiusių kiek

kitokia tvarka. Pavyzdžiui, dimetileterio yra ta pati cheminė formulė, kaip ir

etanolio – C2H6O, tačiau jo struktūrinė formulė kitokia CH3–O–CH3. Tai

lemia skirtingas tų medžiagų savybes.

Vis dėlto atomai molekulėje turi truputį laisvės: jie gali svyruoti vienas

kito atžvilgiu ir net sukiotis. Panašiai kaip poroje judantys šokėjai.

Anglies junginių molekulės. Kaip iš trijų dešimčių raidžių galima sudaryti

daugybę žodžių, taip ir iš dešimčių skirtingų atomų gali susidaryti milijonai

įvairių molekulių. Nuo paprasčiausios dviatomės vandenilio molekulės iki

milžinių, susidedančių iš tūkstančių ir net milijonų atomų. O didžiausia

įvairove pasižymi molekulės, į kurias įeina anglies atomai. Šio universalaus

elemento junginiai su kitais elementais vadinami organiniais junginiais, nes

jie vaidina itin svarbų vaidmenį gyvuosiuose organizmuose. (Tiesa, CO,

CO2 ir kai kurios kitos paprastos medžiagos laikomos neorganinėmis.)

Anglies atomai ypač linkę jungtis su vandenilio atomais. Tačiau ši „drau-

gystė“ su vandeniliu netrukdo anglies atomams sukibti ir tarpusavyje. Tad jie

gali sudaryti įvairaus ilgio šakotas grandines ar žiedus. Paprasčiausia tokia

molekulė yra metano. Jeigu vienas su kitu jungiasi ne du, bet daugiau anglies

atomų, o jiems iš šonų – vandenilio atomai, atsiranda panašios, tik ilges-

nės molekulės: etanas, propanas ir kitos (2.3 pav.). Įsižiūrėjus į pirmųjų trijų

2.3 pav. Metanas, etanas, propanas, butanas – seka junginių, kurių

molekulės sudarytos iš tokių pat, pasikartojančių atomų grupių.

32

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

molekulių sandarą, nesunku a

b

jų seką pratęsti dar viena – il-

gesne molekule. Tai irgi realiai

egzistuojanti medžiaga buta-

nas, kurios, kaip ir trijų minėtų

tos sekos narių, yra gamtinėse

dujose ir naftoje. Anglies ir

2.4 pav. Benzeno (a) ir naftalino (b)

vandenilio atomai gali sudaryti

molekulių struktūrinės formulės.

ir žiedus. Vėlgi galima panašių

molekulių seka, paprasčiausi jos atstovai – benzenas ir naftalinas (2.4 pav.).

Anglies atomai mielai jungiasi ir su deguonies, azoto bei fosforo ato-

mais, net su vandens molekulėmis. Ypač svarbūs gyvajai gamtai yra balty-

mai ir angliavandeniai. Baltymai yra esminė bet kurio gyvojo organizmo

dalis, jie valdo jame vykstančius procesus, saugo organizmą nuo svetimkū-

nių, perneša deguonį ir įvairias kitas medžiagas. Baltymų molekulės susi-

daro įvairiais būdais tarpusavyje jungiantis paprastesnėms aminorūgščių

molekulėms (2.5 pav.), kurių yra dvi dešimtys rūšių. Angliavandeniai – tai

sacharozė, gliukozė, fruktozė, krak-

molas ir daugelis kitų medžiagų.

Augalai, veikiami saulės šviesos,

juos sintetina jungdami vandenį su

anglies dvideginiu iš atmosferos. O

žolėdžiai gyvūnai angliavandenius

naudoja kaip pagrindinį energijos

šaltinį.

Baltymai ir angliavandeniai

gali sudaryti ir labai sudėtingas

molekules, kuriose pasikartojančios

vienodos atomų grupės jungiasi į il-

2.5 pav. Baltymo molekulė (parodyta

gas grandines. Tokios sandaros me-

tik jos dalis; gelsvi rutuliukai – anglies,

raudoni – deguonies, mėlyni – azoto,

džiagos yra vadinamos polimerais.

balti – vandenilio atomai). Įvairios

Chemikai kuria įvairius dirbtinius

baltymų molekulės yra svarbi visų

polimerus. Kai kurių jų moleku-

gyvųjų organizmų sudedamoji

lėse atomų gali būti daugiau negu

dalis, reguliuoja jų veiklą.

33

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

žmonių mieste ar visoje Lietuvoje, jų

gijos linkusios susiraizgyti (2.6 pav.).

O apie pačią sudėtingiausią –

DNR molekulę, kuri koduoja ir per-

duoda informaciją apie gyvuosius

organizmus, rašoma IV skyriaus po-

skyryje „Gyvybės kodas“.

2.6 pav. Sudėtinga polimero molekulė.

Molekulių tarpusavio santykiai

Molekulės jungiasi ir skiriasi. Molekulės nėra itin patvarios sistemos, tad

dviejų ar daugiau molekulių susidūrimas dažnai būna joms lemtingas – įvyks-

ta esminių pokyčių, kurie vadinami chemine reakcija. Pavyzdžiui, vandenilio

molekulei sąveikaujant su vario oksido molekule, atsiranda vario atomas ir

vandens molekulė:

H2 + CuO → Cu + H2O.

Šioje reakcijos lygtyje, kaip įprasta chemijoje, kairėje pusėje nurodomos

pradinės medžiagos, o po rodyklės – reakcijos produktai.

Molekulės gali susijungti į sudėtingesnę molekulę, pasikeisti atomais ar jų

grupėmis, susiskaidyti į mažesnes dalis. Kadangi molekulių elektronų debesė-

liai stumia vienas kitą, reakcija paprastai įvyksta tik molekulėms susidūrus pa-

kankamai dideliu greičiu, tad jos tikimybė stipriai priklauso nuo temperatūros.

Degimas ir sprogimas. Viena iš žinomiausių cheminių reakcijų, su kuria

susiduriame kasdien, – degimas. Degant dujoms ar kitam kurui, ši medžiaga

jungiasi su deguonimi ir susidaro anglies dvideginis. Pavyzdžiui, dujinėje

viryklėje degant metanui (tai pagrindinė gamtinių dujų sudedamoji dalis),

vyksta tokia reakcija:

CH4 + 2O2 → CO2 + 2H2O.

34

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

Prieš molekulės simbolį rašomas jų skaičius. Degimo metu dar išsiskiria ne-

mažai energijos (šilumos). Viryklėje degimo procesas yra kontroliuojamas,

tačiau, didesniam dujų kiekiui patekus į kambarį ir susimaišius su oru, nuo

mažiausios kibirkštėlės gali įvykti staigi nevaldoma degimo reakcija – sprogi-

mas. Ypač atsargiems reikia būti su lengvai užsiliepsnojančiais skysčiais – ben-

zinu ar žibalu. O medis pradeda degti tik jį pakaitinus maždaug iki 250 °C

temperatūros.

Laimė, daugiau yra cheminių reakcijų, kurių metu energija ne išsiskiria,

o yra sunaudojama, tad jos vyksta tik kaitinant medžiagų mišinį. Kartu su

tokia reakcija paprastai vyksta ir grįžtamoji, taigi nusistovi tam tikra pusiau-

svyra tarp pradinių ir susidarančių produktų.

Ar metalai tik rūdija, ar ir dega? Per ilgą laiką geležiniai daiktai pasidengia

rūdimis. Tai geležis susijungia su deguonimi ir virsta geležies oksidu (Fe2O3).

Vis dėlto ši reakcija nėra vadinama geležies degimu, nes reakcija vyksta lėtai,

o svarbiausia, joje turi dalyvauti ir vanduo. Rūdyse geležies oksido mole-

kulė būna susieta su keliomis vandens molekulėmis, tad tiksli formulė yra

Fe2O₃ n H2O. Rūdija ir kiti metalai, pavyzdžiui, varis; tiesa, jo paviršius ne

paruduoja, o pažaliuoja. Vis dėlto lengvieji metalai natris ar magnis vos pa-

kaitinti užsidega iš tikrųjų. Tad magnis naudojamas fejerverkams gaminti.

Atspariausi deguonies poveikiui yra taurieji metalai – sidabras, auksas, plati-

na. Sidabras ilgainiui ore truputį pajuoduoja, bet tik veikiamas kartu keleto

cheminių medžiagų.

Katalizatoriai. Mokslininkai seniai pastebėjo, kad kai kurios cheminės re-

akcijos itin pagreitėja pridėjus tam tikrų medžiagų, kurios pačios reakcijose

nesieikvoja. Tos medžiagos vadinamos katalizatoriais. Pavyzdžiui, norint

paspartinti azoto ir vandenilio jungimąsi į amoniaką, reikia pasinaudoti ge-

ležimi; būtent taip ir daroma gaminant amoniaką, svarbią trąšų pramonei

medžiagą. Katalizatoriais gali būti įvairios medžiagos – oksidai, metalai, kai

kurios rūgštys.

Molekulių tyrimai įrodė, kad katalizėje nėra nieko slėpiningo, nors tai

sudėtingas reiškinys. Kartais katalizatoriaus molekulės iškreipia kitų mo-

lekulių elektronų debesėlius ir taip jas suaktyvina. Kitais atvejais jos netgi

35

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

dalyvauja cheminėje reakcijoje sudarydamos tarpinio junginio molekules,

o vykstant tolesnėms reakcijoms, vėl išsiskiria tos pačios katalizatoriaus

molekulės.

Cheminės reakcijos gyvuosiuose organizmuose būtų neįmanomos be

biologinių katalizatorių, vadinamų fermentais. Tą vaidmenį atlieka įvairūs

baltymai.

Verta paminėti, kad yra ir priešingo veikimo medžiagų, kurios sulėtina

chemines reakcijas. Jos vadinamos ne katalizatoriais, bet inhibitoriais.

Įprastas ir neįprastas oras

Kiek molekulių įkvepiame? Oras geriausiai mums žinomos dujos, tiks-

liau – įvairių dujų mišinys. Tarp 100 oro molekulių vidutiniškai 78 yra azoto,

21 – deguonies ir tik 1 kitokia – anglies dvideginio, vandens molekulė ar netgi

vienišas argono atomas. Įkvėpdami oro į plaučius, mes pasiimame deguonį, o

iškvėpdami – pašaliname anglies dvideginį.

Oro, kaip ir kitų dujų, molekulės lakioja nutolusios vienos nuo kitų. Vis

dėlto netgi mažame oro tūryje yra milžiniškas molekulių skaičius. Vaikas,

ramiai kvėpuodamas, vienu kartu įkvepia maždaug trečdalį litro oro, jame

būna apie 10 000 000 000 000 000 000 000 oro molekulių.

Kokiais greičiais juda molekulės? Oro molekulės netvarkingai laksto įvai-

riomis kryptimis. Galima sakyti, zvimbia kaip mažytės kulkos: jų vidutinis

greitis siekia kilometrą per sekundę. Tas netvarkingas judėjimas spartėja ky-

lant oro temperatūrai.

Jeigu oro molekulės juda taip greitai, atrodytų, ir kvapai turėtų ore

sklisti akimirksniu. Juk mes užuodžiame įvairias kvapiąsias medžiagas jų

molekulėms patekus į nosį ir paveikus ten esančius receptorius. Tačiau,

atidarius odekolono buteliuką, jo kvapą kitoje kambario pusėje pajuntame

tik po keleto sekundžių. Tiesa, kvepalų molekulės yra sudėtingesnės ir ju-

da lėčiau, bet lemia ne tai. Daugybė ore esančių molekulių nuolat susidu-

ria viena su kita. Tad nenulėkusios nė milijonosios metro dalies, molekulės

36

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

po kiekvieno smūgio keičia judėjimo kryptį bei greitį ir taip netvarkingai

blaškosi į įvairias puses. Dėl to ore esančios molekulės kuria nors viena

kryptimi plinta gana lėtai.

Kai oras virsta skysčiu. Orą mes įsivaizduojame kaip dujas. Ar gali taip nu-

tikti, kad itin šaltą žiemos rytą kieme išvystume skysto oro balas? Iš tikrųjų,

labai žemoje temperatūroje įvairios dujos gali virsti skysčiu. Kuo žemesnė

dujų temperatūra, tuo mažesni molekulių greičiai. Tad susidurdamos jos

silpniau atsistumia viena nuo kitos, ir vidutiniai atstumai tarp molekulių

mažėja. O skystis tuo ir skiriasi nuo dujų, kad jo molekulės juda nebe laisvai,

o stumdosi tarsi žmonių minia turguje.

Vis dėlto daugelis dujų skystėja nepaprastai žemoje temperatūroje.

Pavyzdžiui, deguonis –183 °C šaltyje, o azotas pasiekus –195,8 °C (esant nor-

maliam slėgiui, nes ši temperatūra priklauso ir nuo dujų slėgio). Mūsų pla-

netoje užfiksuota žemiausia temperatūra –89,2 °C (Antarktida); o Lietuvoje

šalčio rekordas tik

–42,9 °C. Taigi oro

balų lauke niekada

neteks išvysti. Tačiau

skystasis deguonis

ir azotas yra gauna-

mi laboratorijose ar

gamyklose ir plačiai

naudojami įvairioms

medžiagoms šaldyti.

Be to, suskystintos

dujos užima mažai

vietos, tad jas patogu

2.7 pav. Šalčiausia gyvenvietė pasaulyje – miestelis

gabenti specialiuose

Rytų Jakutijoje Oimiakonas, kur buvo užregistruota

konteineriuose.

Šiaurės pusrutulyje žemiausia temperatūra –67,7 °C.

Absoliutusis nulis. Paminėjus šalčio rekordus gamtoje, skaitytojui tikriau-

siai kilo klausimas, o koks gi apskritai galimas didžiausias šaltis? Iš tikrųjų,

egzistuoja absoliutus šalčio rekordas –273,15 °C! Mokslininkai įrodė, kad

37

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

žemesnės temperatūros būti negali, tad ta riba vadinama absoliučiuoju nuliu.

Moksle naudojamasi temperatūros skale, kurios atskaitos taškas yra absoliutu-

sis nulis. Pagerbiant ją įvedusį fiziką Viljamą Tomsoną, tapusį lordu Kelvinu

(William Thomson Kelvin), temperatūra šioje skalėje matuojama kelvinais

(žymima K). Taigi ledo tirpimo temperatūra (0 °C) nurodoma 273,15 K.

To absoliutaus šalčio rekordo pasiekti neįmanoma, bet galima labai pri-

artėti prie jo. Laboratorijose yra pasiekiama temperatūra, kuri skiriasi nuo

absoliučiojo nulio vos milijardąja laipsnio dalimi.

Ypatinga medžiaga – vanduo

Gyvybei būtina medžiaga. Pirmykštė gyvybė mūsų planetoje atsirado van-

denyje, tik vėliau sudėtingesni organizmai prisitaikė gyventi ir sausumoje.

Ir dabar bet kokia gyvybė negalėtų egzistuoti be skysto vandens. Jis būtinas

daugeliui svarbių ląstelėse vykstančių reakcijų. Didžiąją žmogaus kūno dalį

sudaro vanduo; vidutinio svorio žmogui rekomenduojama jo išgerti ne

mažiau kaip du litrus per parą.

Gyviesiems organizmams būtinos gana stabilios sąlygos, nei labai šalta,

nei labai karšta aplinka. Klimato pastovumą Žemėje irgi užtikrina vanduo.

Kylant oro temperatūrai, vanduo sugeria daug šilumos, o orui vėstant, ją

išskiria. Tad vandenynai ir jūros, kurie užima didelę planetos paviršiaus

dalį, veikia kaip šilumos reguliatorius.

Vanduo ir degios jo dalys. Vandens molekulė sudaryta iš savo priešy-

bių – vandenilio ir deguonies – atomų. Juk vandenilis – vienos iš degiausių

dujų, o deguonis – degimą sukelianti medžiaga, tačiau jų junginys vanduo

ugnį gesina. Vandenį galima išskaidyti į tas dvejas dujas, bet jo molekulėms

suardyti reikia gana daug energijos. Tai įmanoma padaryti leidžiant per

vandenį stiprią elektros srovę. Antra vertus, skaidyti vandenį geba ir augalai,

veikiami saulės spindulių. Tiesa, išskiriamas tik deguonis, o vandenilis yra

jungiamas su paimamu iš oro anglies dvideginiu ir taip susidaro augalams

reikalingos organinės medžiagos.

38

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

Trys vandens būsenos. Vanduo yra vienintelė medžiaga, kurios visas tris

būsenas – skystį, ledą ir vandens garus – gerai pažįstame. O vandens virs-

mai – užšalimas ar virimas – vyksta mums įprastomis sąlygomis.

Ar vanduo visada užverda 100 °C temperatūroje, o užšąla esant 0 °C?

Vandens virimo temperatūra iš tikrųjų vienoda visoje Lietuvoje ar kitame

lygumų krašte. Tačiau keliaujantieji į kalnus žino, kad tenai ką nors išsivirti

būna sunkiau. Mat vandens virimo temperatūra priklauso nuo atmosferos

slėgio, tad mažėja kylant aukštyn. Aukščiausio kalno Everesto viršūnėje van-

duo užvirtų jį pakaitinus tik iki 68 °C.

Lauke šaltukas, o gatvės asfaltas šlapias. Gal jį įšildė nuolat važiuojan-

tys automobiliai? Tikroji priežastis kita: kelininkai gatvę pabarstė druska.

Tiktai grynas vanduo ima virsti ledu esant 0 °C temperatūrai. O vande-

nyje ištirpusi druska pažemina užšalimo temperatūrą. Tą žinant, lengva

paaiškinti, kodėl kai kurie daržo augalai atsparūs šalnoms. Jų syvuose yra

druskų, tad ledas, kuris galėtų suardyti jų ląsteles, kelių laipsnių šaltyje dar

nesusidaro.

Kodėl neskęsta ledas? Atrodytų, atsakymas paprastas: ledas lengvesnis už

skystą vandenį. Tačiau verta pasidomėti, kodėl taip yra. Kodėl vanduo elgiasi

priešingai, negu kiti skysčiai, kurie užšaldami traukiasi?

Vandenyje, kaip ir kituose skysčiuose, molekulės netvarkingai juda stum-

dydamosi tarpusavyje. Tas judėji-

mas lėtėja krintant temperatūrai.

Netgi kambario temperatūros van-

denyje jo molekulės linkusios

sudaryti nedideles grupeles. O

vandeniui atšalus žemiau 4 °C, jo

molekulės ima jungtis į tuščiavidu-

rius ratelius, kurie užima daugiau

vietos negu netvarkinga molekulių

2.8 pav. Vandens molekulės skystyje

minia. Formuojantis ledui, tie rate- (kairėje) ir lede (dešinėje). Ledas neskęsta

vandenyje, nes jam užšąlant molekulės

liai sukimba tarpusavyje ir sudaro

susijungia į tuščiavidurius ratelius. Balti

tarsi korio akutes (2.8 pav.). Taigi

rutuliukai – vandenilio, o raudoni –

korėto ledo tankis yra mažesnis

deguonies atomai.

39

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

negu skysto vandens. O užšąlant kitiems skysčiams, jų molekulės susiglaudžia

ir sutankėja.

Ta ypatinga vandens savybė labai svarbi gamtai. Rudenį, krintant oro

temperatūrai, atvėsęs paviršinis telkinio vanduo leidžiasi žemyn, o į jo vietą

iš gilumos kyla šiltesnis vanduo. Tad vyksta jo maišymasis, kol viso vandens

temperatūra nukrinta iki 4 °C. Toliau šąlant vandeniui, jis nustoja maišytis;

tik tuomet telkinio paviršius pasidengia už vandenį lengvesniu ledu. Jis ap-

saugo telkinį ir jame esančią gyvybę nuo iššalimo.

Paprastas ir ypatingas vanduo. Neretas miestietis, grįždamas iš tėviškės,

nepamiršta atsivežti vandens iš sodybos šulinio, nes jis esąs skanesnis negu

vandentiekio vanduo. O kai kurių šaltinių vanduo laikomas turinčiu ypatingų

galių, gydančiu ligas. Iš tikrųjų grynas vanduo neturi nei skonio, nei kvapo,

nei spalvos. Tiesa, jame būna daugiau ar mažiau ištirpusių įvairių druskų ir

kitų medžiagų. O kai kurių šulinių vanduo gali pasidaryti netgi kenksmingas,

jeigu, pavyzdžiui, į jį iš dirvos patenka trąšų ar kitų chemikalų. Iš čiaupo

tekantis vanduo yra išvalytas ir pavojingų priemaišų neturi. Tačiau šaltinio

vanduo gali būti skanesnis būtent dėl skonį suteikiančių mineralų, nors vargu

ar gali padėti kovoti su ligomis.

Kartais reklamuojamas ypatingas vanduo, kuris buvo paveiktas elektros

srove ar magnetu. Iš tikrųjų, šitaip vandens molekules galima orientuoti ar

net suardyti. Tačiau vanduo, skirtingai nei gyvieji organizmai, neturi atmin-

ties. Išjungus srovę ar kitą poveikį, netvarkingas molekulių judėjimas bema-

tant panaikina įvykusius pokyčius. Tad gryno vandens sandara bei savybės

nepriklauso nuo būdo, kaip jis buvo gautas, tik nuo vandens temperatūros.

Deimantas, suodžiai, anglies

kamuoliai ir plėvelės

Kietieji kūnai. Kietuosiuose kūnuose atomai ar molekulės yra susiglaudę

vienas su kitu. Dažniausiai jie išsirikiuoja tam tikra pasikartojančia tvarka.

Tokios medžiagos vadinamos kristalinėmis, nes jos kartais įgyja matomų

40

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

taisyklingų kristalų pavidalą. Tačiau svarbiau yra vidinė

medžiagos sandara, o ne jos forma. Vienas kristalas jau

buvo minėtas, tai – ledas (beje, iš jo pavadinimo graikų

kalba ir kilęs žodis kristalas); ledo kristalą sudaro įvai-

riomis kryptimis išsidėstę vandens molekulių žiedai.

Paprastesnę sandarą turi valgomoji druska, che-

mikų vadinama natrio chloridu. Jo kristale natrio ir

2.9 pav. Druskos

chloro atomai yra išsidėstę pakaitomis ir sudaro tai-

kristalas. Jį sudaro

syklingus kubus. Toks mažiausias kubas pavaizduotas tvarkingai išsidėstę

2.9 pav. Visomis trimis kryptimis druskos kristale iš-

natrio (mažesni,

sidėstę lygiai tokie pat kubai. Mažiausia kristalui bū- violetiniai rutuliukai)

dinga jo dalis vadinama kristaline gardele. Natrio

ir chloro (žali)

chloride tai kubas, kitose medžiagose gali būti kitoks

atomai. Parodyta

mažiausia šio kristalo

daugiasienis.

dalis, vadinama

Kristalinę sandarą turi visi metalai (išskyrus skys-

kristaline gardele.

tąjį metalą gyvsidabrį) bei daug kitų medžiagų. Tačiau

yra ir kietųjų kūnų, kuriuose atomai išsidėstę mažiau

taisyklingai ar visiškai netvarkingai. Įvairią vidinę sandarą gali turėti net ta

pati medžiaga. Viena iš įstabiausių tokių medžiagų – anglis.

Medžiaga chameleonas anglis. Anglis lieka nevisiškai sudegus medienai,

kurios nemažą dalį šis elementas sudaro. Tad žmogui anglis žinoma nuo

seniausių laikų. Kartu su ugnimi aukštyn kyla ir mažos anglies bei pelenų dul-

kelės; jos kamine nusėda kaip suodžiai. Tai viena nemaloniausių medžiagų,

nes prisilietęs prie jų išsitepi kaip velnias. Tad kaminus valo tik tam darbui

pasiruošęs žmogus – kaminkrėtys. O laiku neišvalius kamino, gali kilti gais-

ras, nes suodžiuose yra nesudegusių anglies dulkelių.

Kiekvienas žmogus naudojasi kita anglies struktūrine atmaina – grafitu.

Juk iš jo gaminamos pieštukų šerdelės. Grafite anglies atomai yra tvarkingai

išsidėstę plokštumose (2.10a pav.), bet tos plokštumos silpnai susijusios tar-

pusavyje ir lengvai slysta viena kitos atžvilgiu. Štai kodėl, braukiant grafitu

per popierių, jame lieka pėdsakas – atsiskyrę grafito sluoksniai. Grafitas su-

sidarė iš akmens anglies magmos įkaitintuose Žemės plutos sluoksniuose; jo

aptinkama ir kai kuriuose meteorituose.

41

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

a

d

e

b

c

2.10 pav. Anglies atomai gali sudaryti įvairias, labai skirtingas medžiagas. Tai lemia atomų išsidėstymo tvarka. a – grafitas, b – deimantas, c – fulerenas,

d – nanovamzdelis, e – grafenas.

Anglies atomai geba susijungti tarpusavyje ir kitokiais būdais, sudaryda-

mi labai skirtingų savybių medžiagas, kurios nusipelno atskiro pasakojimo.

Brangakmenių karalius deimantas. Gra-

fitas – viena minkščiausių medžiagų, tačiau

iš grynos anglies sudaryta ir pati kiečiausia

gamtoje randama medžiaga – deimantas. Tą

jo savybę lemia daug tankesnis ir taisyklin-

gesnis anglies atomų išsidėstymas. Deimanto

kristalinėje gardelėje kiekvienas anglies ato-

mas yra stipriai susietas su kitais keturiais

atomais (2.10b pav.).

Deimantas itin vertinamas kaip bran-

gak menis. Jis bespalvis ir labai skaidrus,

tačiau neretai turi priemaišų, kurios gali

2.11 pav. Vienas iš garsiausių

suteikti jam pilką, gelsvą, melsvą ar kito-

briliantų „Tūkstantmečio

kį atspalvį. Nušlifuotas aukštos kokybės

žvaigždė“ ( Millenium

deimantas vadinamas briliantu (2.11 pav.).

Star). Jo masė 203 karatai

Deimanto kristalai susidarė Žemės gelmėse

(karatas – specialus

veikiant dideliam slėgiui ir aukštai tempera-

brangakmenių masės vienetas,

tūrai. Daugiausia jų randama Pietų Afrikoje

lygus 0,2 g). Šis bri liantas gautas

nušlifavus 155,4 g deimantą,

ir Sibire, deja, Lietuvos žemės kloduose

kuris buvo rastas Zaire 1990 m.

šių brangakmenių nepasitaiko. Technikai

42

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

išmoko pagaminti ir dirbtinius deimantus, dėl išskirtinio kietumo jie plačiai

naudojami šlifavimui, gręžimui, taip pat stiklui raižyti.

Antra vertus, deimantas nėra labai patvarus: jis trapus, o pakaitintas iki

850 °C, sudega.

Anglies kamuoliai, vamzdeliai, plėvelės. Visiškai neseniai, XX a. pabaigoje,

buvo atrastos dar kelios kitokios anglies struktūrinės atmainos. Anglies

atomai gali susijungti į tuščiavidurį kamuolį, kurį sudaro 60, 70 ar didesnis,

bet apibrėžtas, skaičius atomų (2.10c pav.). Tokio pavidalo didelį pastatą

Pasaulinei parodai Monrealyje buvo sukūręs architektas Ričardas Fuleris

(Richard Buckminster Fuller), tad panašios formos anglies atomų kamuoliai buvo pavadinti šio išradingo architekto vardu – fulerenais.

Tam tikromis sąlygomis anglies atomai gali suformuoti ir mažyčius il-

gus vamzdelius (2.10d pav.) ar plonas plėveles (2.10e pav.). Visos tos nau-

jos anglies atmainos pasižymi labai įdomiomis savybėmis, kurias galima

pritaikyti šiuolaikinėse technologijose. Pavyzdžiui, anglies vamzdeliai yra

nepaprastai stiprūs, o jų vidų užpildžius laidininko atomais, vamzdeliai tam-

pa miniatiūriniais laidais. Už tų anglies struktūrinių atmainų – vamzdelių

ir plėvelių – atradimą mokslininkams buvo suteiktos dvi Nobelio premi-

jos – aukščiausi mokslo apdovanojimai.

Žmogaus sukurtos medžiagos

Pirmasis lydinys – bronza. Vystantis civilizacijai, nuolat auga poreikis įvairių

medžiagų – labai kietų, lengvų, skaidrių, atsparių šalčiui ar karščiui ir kitokių.

Tad dabar naudojama daug dirbtinių medžiagų, kurių nėra gamtoje. Diduma

jų išrasta pastaraisiais amžiais, tačiau kai kurios buvo sukurtos dar senovėje.

Maždaug prieš septynis tūkstančius metų žmogus išrado pirmąjį metalų ly-

dinį – bronzą. Iki tol įrankiams ir įnagiams gaminti buvo naudojamas grynas

varis – iš pradžių randamas grynuolių pavidalu, vėliau jį išmokta išskirti iš vario

rūdos ją kaitinant. Tačiau varis yra gana minkštas metalas, iš jo pagaminti kir-

vukai ar kiti įrankiai greit atšipdavo. Vario rūdoje kartais būna nedaug alavo

43

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

priemaišos. Pastebėjus, kad tuomet gaunamas kietesnis metalas, pradėtas ga-

minti vario ir alavo lydinys, kuris buvo pavadintas bronza. Jį lengviau apdoroti,

nes lydosi žemesnėje temperatūroje negu grynas varis. O svarbiausia – bronza

yra kietesnė. Tad dirbiniai iš bronzos išstūmė iki tol plačiai naudotus akmeni-

nius. Tai buvo toks svarbus žingsnis žmonijos istorijoje, kad bronzos įrankių

paplitimo laikotarpis vadinamas bronzos amžiumi (2.12 pav.).

Kaip geležies rūda virto plienu.

Bronzos amžių po kelių tūkstan-

tmečių pakeitė geležies amžius.

Geležis lydosi gana aukštoje 1538 °C

temperatūroje. Vis dėlto senovės

meistrai išmoko išgauti geležį iš jos

rūdos – geležies ir deguonies jungi-

nio. Žemėje būdavo iškasama duo-

2.12 pav. Bronzos amžiaus įrankiai.

Mediniai jų kotai neišliko, tad

bė, jos sienos aplipdomos moliu.

pritaisyti nauji dabartiniai.

Duobės dugnan dėdavo kuro – me-

džio anglies, virš jos – susmulkintą

rūdą, sumaišytą su anglimi, viršuje dar anglies sluoksnį ir visa tai padegdavo.

Norint pasiekti aukštesnę temperatūrą, į uždengtą duobę pro skylę buvo

pučiamas oras. Rūdos deguonis jungdavosi su anglimi ir dugne susidarydavo

geležies, tačiau kartu su šlaku (nemetaliniais intarpais). Gauti luitai toliau

buvo gryninami kalvėje: juos pakaitinus žaizdre ir kalant kūju, šlako dalelės

išbyrėdavo, o geležies grūdeliai susijungdavo į metalo gabalą.

Senovės meistrai surado būdą, kaip padidinti geležies kietumą. Jos lydi-

nį, turintį nedidelį kiekį anglies, reikia įkaitintą mesti į vandenį; taip geležis

užsigrūdina – tampa daug kietesniu plienu. Daugelį amžių plieno gavimo

būdai buvo tobulinami. Pridedant į geležį įvairių cheminių elementų, gauna-

mos reikalingomis savybėmis pasižyminčios plieno rūšys. Ilgą laiką plienas

buvo plačiausiai naudojama žmogaus sukurta medžiaga. Net ir dabar, išra-

dus įvairių lydinių ir plastikų, jis lieka viena svarbiausių medžiagų.

Kaučiukmedžio sultys ir guma. Kristoforas Kolumbas (Cristoforo

Colombo), atradęs Ameriką, atvežė į Europą daug ten aptiktų egzotiškų

44

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

daiktų. Tarp jų buvo ir elastingi kamuoliai, kuriais mėgo žaisti Haičio salos

indėnai. Tą europiečiams nematytą medžiagą indėnai vadino kaučiuku, tai

reiškė medžio ašaros. Iš tikrųjų ji buvo gaunama įpjovus atogrąžose augančio

kaučiukmedžio žievę ir po to sukietėjus išvarvėjusiems jo syvams. Ilgą laiką

europiečiai kaučiuku nesidomėjo, tik 1823 m. škotų chemikas ir išradėjas

Čarlzas Makintošas (Charles Macintosh) panaudojo kaučiuką audiniui im-

pregnuoti. tačiau iš tokio audinio pagaminti apsiaustai, vadinami makin-

tošais, nebuvo praktiški: karštyje tapdavo lipnūs, o šaltyje sukietėdavo. Vis

dėlto po penkiolikos metų buvo išrastas būdas, kaip padaryti kaučiuką ma-

žiau jautrų aukštoms bei žemoms temperatūroms ir dar elastingesnį, – reikia

jį kaitinti kartu su siera. Ta naujoji kaučiuko atmaina buvo pavadinta guma.

Iš gumos buvo pradėta gaminti padangas, diržus, avalynę, rūbus. Jos

poreikis vis didėjo, tad neužteko nei natūraliai augančių, nei veisiamų kau-

čiukmedžių. Beveik šimtą metų chemikai mėgino sukurti dirbtinį kaučiuką.

Tai pavyko tik išsiaiškinus jo sudėtį ir pakeitus ilgas susisukusias molekules,

suteikiančias gumai elastingumo, panašiomis kitų medžiagų molekulėmis.

Ir dabar guma neturi konkurentų gaminant padangas ir daugelį kitų daiktų.

Plastikai. Pastaraisiais šimtmečiais buvo sukurta daugybė dirbtinių medžia-

gų – vaistų, sprogmenų, plastikų. Ypač plačiai technikoje ir buityje naudoja-

mi plastikai, dar vadinami plastmase. Kartais sakoma, kad gyvename plastikų

amžiuje.

Plastikai yra dirbtiniai anglies ir kitų elementų junginiai, juos sudaro iš

šimtų tūkstančių ar daugiau atomų susidedančios polimerų molekulės. taip

pat juose būna užpildo – paprastų, pigių medžiagų. Daug plastikų gamina-

ma iš naftos sudedamųjų dalių, kurios lieka išskyrus iš jos degalus. Plastikai

pasižymi įvairiomis geromis savybėmis: juos lengva pjaustyti ir formuoti, su-

teikti norimą spalvą, jie lengvi, kai kurie pakankamai tvirti, nelaidūs elektrai.

Be to, plastikai yra gana pigūs.

Kiekvienam žinomas skaidrus plastikas polietilenas. Iš jo gaminamos

pakuotės įvairioms prekėms; juo dengiami šiltnamiai, nes ši medžiaga su-

laiko žemės šilumą – infraraudonuosius spindulius. Polietileno molekulės

sudarytos iš etileno molekulių, sujungtų į ilgas grandines. Kai kuriose pa-

talpose grindys išklotos kitu plastiku – linoleumu. Minkšti baldai yra tokie

45

M E DŽ I AGŲ Į VA I ROV Ė

patogūs, nes juos gaminant dedama porolono, sudaryto iš sustingusių plasti-

ko burbuliukų. O namų šilumą saugo jų sienas dengiančios putplasčio plokš-

tės, kurios gaunamos irgi pripūtus į plastiką oro. Automobilių, lėktuvų, laivų

dalys, buities daiktai, – kur bepažvelgsi, dažniausiai susidursi su plastikais.

Gamta kenčia nuo plastikų. Deja, plastikai turi ne tik gerų, bet ir neigiamų

savybių. Gyvosios gamtos sukurtos organinės medžiagos greitai suyra, jas

panaudoja kiti organizmai. Tačiau gamta nėra prisitaikiusi skaidyti dirb-

tinių medžiagų. Tad nerūpestingai išmesta pakuotė ar kitas nereikalingas

plastikinis daiktas galėtų mėtytis ir teršti aplinką net dešimtis metų. Be to,

kai kuriuose plastikuose yra kenksmingų medžiagų. Daug plastiko atliekų

upėmis patenka į jūras ir vandenynus. Jų gyvūnai smulkias plastiko daleles

praryja, supainioję su smulkiais organizmais ar košdami vandenį, o ruoniai

ir jūros vėžliai net uždūsta.

Tad panaudotas pakuotes, plastikinius butelius ir kitas panašias atliekas

būtina mesti į specialius konteinerius, kurių vis daugiau atsiranda miestuose

ir gyvenvietėse. Dalis surinkto plastiko yra perdirbama ir vėl panaudojama.

46

III. ŽYDROJI MŪSŲ PLANETA

Kada ir kaip atsirado mūsų planeta – Žemė?

Ar praeityje ji sukosi greičiau?

Ar Europa ir kiti žemynai gali judėti?

Kodėl Anglijos pietvakariuose auga

net palmės, o Kanadoje, panašiu atstumu nuo

ašigalio, – tik spygliuočių miškai?

Jei skelbiant orų prognozę pranešama,

kad artėja ciklonas, ar verta ruoštis į žygį?

Ar Lietuvoje būna žemės drebėjimų?

Ar paskutinis ledynas buvo užklojęs visą Lietuvą?

Kiek gyventojų buvo Mindaugo sukurtoje Lietuvoje?

Kokie žemės turtai slypi po Varėnos pušynais?

Žemės kilmė ir sandara

Kaip atsirado Žemė? Be galo seniai,

prieš penkis milijardus metų, vietoj

dabartinės Saulės sistemos plytėjo

milžiniškas dujų ir dulkių debesis.

Veikiamas visuotinės traukos jėgos,

tas debesis tankėjo, traukėsi į centrą.

Ten ir susitelkė didžioji medžiagos

dalis. Jai susispaudus ir dėl to smar-

kiai įkaitus, centrinėje dalyje prasidė-

jo branduolinės reakcijos ir įsižiebė

3.1 pav. Didžiausia katastrofa,

mūsų žvaigždė Saulė.

ištikusi Žemę netrukus po jos

Gaminant kokį nors daiktą, pa-

susidarymo, – susidūrimas su

prastai lieka truputį medžiagos. Taip

mažesne protoplaneta Tėja (piešinys).

nutiko ir formuojantis Saulei. Visa

Po to smūgio susiformavo mūsų

planetos palydovas Mėnulis.

medžiaga nesukrito į centrą, nes de-

besis sukosi. Jo likučiai, dėl sukimosi

įgiję disko formą, skriejo aplink Saulę. Tai buvo didesni ar mažesni medžia-

gos gniužulai, kurie nuolat susidurdavo vienas su kitu. Didesnieji gniužulai

traukė mažesniuosius, tad per šimtą milijonų metų įvairiais atstumais aplink

Saulę susidarė jos planetos.

Žemės amžių galima įvertinti pagal randamas seniausias uolienas.

Analizuodami, kiek jose yra išlikę kai kurių elementų nestabiliųjų izotopų,

mokslininkai nustatė, kad Žemė atsirado prieš 4,54 milijardo metų.

Trumpa Žemės istorija. Susispausdama Žemė įkaito, jos medžiaga išsilydė,

todėl planeta įgijo rutulio formą. Jos paviršiui auštant, pamažu sukietėjo

pluta. Tačiau dar šimtus milijonų metų Žemę nuolat bombardavo į ją krin-

tantys stambesni ar smulkesni kosminiai kūnai. Manoma, kad to laikotarpio

pradžioje mūsų planetą ištiko didžiulė katastrofa: ji susidūrė su kita, gerokai

mažesne, protoplaneta Tėja (3.1 pav.). Baisaus smūgio metu į aplinkinę erdvę

buvo išsviestas didžiulis kiekis Tėjos ir Žemės medžiagos, iš jos vėliau susidarė

Mėnulis.

48

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

Sunkesni Žemės cheminiai elementai susitelkė jos centre. Kon den-

suojantis vandens garams, planetoje susidarė pirmykštis vandenynas. O iš

uolienų išsiskyrusios dujos suformavo atmosferą, kurioje buvo labai mažai

deguonies (jis išsiskyrė ultravioletiniams spinduliams skaidant vandens

molekules). Tačiau, praėjus maždaug 700 milijonams metų nuo Žemės

susidarymo, joje atsirado pirmų gyvųjų organizmų – vienaląsčių bakterijų,

skaidančių anglies dvideginį ir išskiriančių deguonį. Tai sukūrė sąlygas išsi-

vystyti sudėtingesniems, deguonį naudojantiems organizmams. Plačiau apie

gyvybės evoliuciją rašoma skyriuje „Didžiausia paslaptis – gyvybė“.

Žemė keitėsi ir vėliau – dėl procesų, vykstančių jos gelmėse, retkarčiais

dėl kosminių kūnų smūgių. Netgi žemynai pamažu slankiojo – jungėsi ir

skyrėsi (žr. kitą poskyrį „Nerami planeta“).

Kaip mokslininkai nustatė, kas yra Žemės gelmėse? Planetos centras po

mūsų kojomis yra už 6,4 tūkstančio kilometrų. O žmogaus iškastų šachtų

gylis – tik iki keturių kilometrų. Giliausias gręžinys, kuriam padaryti prireikė

devyniolikos metų, siekia dvylika kilometrų. Tad kokiu būdu mokslininkai

sužinojo, kas slypi Žemės gelmėse? Apie jos sandarą praneša sklindančios

žemės drebėjimo bangos. Jos atsispindi nuo vidinių sluoksnių, be to, įvairiose

medžiagose sklinda nevienodu greičiu. Tad, registruojant tas bangas, pasie-

kiančias skirtingus planetos taškus, galima tarsi peršviesti Žemę. Papildomų

žinių teikia ir jos magnetinis laukas.

Žemės sandara. Žemė turi didelį metalinį branduolį, sudarytą daugiausia iš

geležies ir nikelio (3.2 pav.). Nors centre tvyro kelių tūkstančių laipsnių karštis,

bet dėl didžiulio slėgio vidinė branduolio dalis iki 1300 kilometrų yra kieta.

Ją supa storas, poros tūkstančių kilometrų, skysto metalo sluoksnis. Čia teka

elektringųjų dalelių srovės, kurios sukuria Žemės magnetinį lauką. Didžiausią

planetos tūrio dalį užima mantija. Ją sudaro dalinai išsilydžiusios uolienos,

kurios iš tikrųjų yra labai klampus skystis, tad gali iš lėto tekėti. O planetos

paviršių dengia iš uolienų (smiltainio, klinties, granito, skalūnų) ir įvairių

mineralų susidedanti pluta. Jos storis yra nevienodas: 25–70 kilometrų ties že-

mynais ir 6–10 kilometrų po vandenynais. Būtent vandenynai užima didžiąją

paviršiaus dalį, tad iš tikrųjų mūsų planeta turėtų vadintis ne Žemė, o Vanduo.

49

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

400

Pluta

650

Viršutinė mantija

2,700

2,890

m)

Gylis (k

3.2 pav. Žemės

5,150

sandara. Planetos

6,378

centre – kietas

Vidinis

branduolys

geležies ir nikelio

(kietas)

branduolys, jį

Išorinis

supa skystas tų

branduolys

(skystas)

pačių metalų

sluoksnis bei iš

uolienų sudaryta

Apatinė mantija

Tarpinė sritis

mantija. O dengia

(bazaltinės

Žemę santykinai

magmos

šaltinis)

nestora pluta.

Mūsų planetos rekordai: aukščiausia viršūnė – Everestas (8849 m)

Himalajų kalnuose (3.3 pav.), o giliausia vandenyno vieta – Čelendžerio

gelmė (10 929 m žemiau jūros lygio), esanti Marianų įduboje, Ramiajame

vandenyne.

Žemė – besisukantis vilkelis. Žemė

kaip vilkelis sukasi apie savo ašį.

Kartu su planeta juda ir jos atmosfe-

ra, tad mes to judėjimo nejuntame.

Apie tai liudija tik dangaus skliauto

sukimasis: per parą visi žvaigždynai

apskrieja aplink Šiaurinę žvaigždę,

3.3 pav. Aukščiausias Žemės kalnas

esančią Mažuosiuose Grįžulo Ratuo-

Everestas (8849 m). Jo viršūnę

se. Juk būtent į ją apytiksliai nukreip-

pasiekia tik patyrę alpinistai.

ta Žemės sukimosi ašis. Žmonės ilgus

amžius negalėjo patikėti, kad milži-

niška planeta gali suktis kaip vilkelis,

50

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

tad manė, kad žvaigždės yra pritvirtintos prie krištolinio dangaus skliauto,

kurį judina angelai. Planetos sukimasis apie savo ašį 24 valandų periodu

labai svarbus gyvajai gamtai, nes tokiu būdu Saulė paeiliui apšviečia visą

Žemę.

Sukimasis aplink Saulę ir metų laikai. Tuo pat metu Žemė juda aplink

Saulę, esančią maždaug už 150 milijonų kilometrų. Beorėje erdvėje planeta

skrieja didžiuliu greičiu – 30 km/s ir visą ratą apsuka per 365 dienas, tai yra

per metus. O metų laikus lemia Žemės ašies pasvirimas (3.4 pav.). Kai link

Saulės pakrypsta Šiaurės pusrutulis, čia būna ilgiausios dienos bei trum-

piausios naktys, tad mus pasiekia daugiau bei stačiau krintančių spindulių

ir vieši vasara. Tuo metu Pietų pusrutulyje Saulė šviečia trumpiau, o jos

spinduliai krinta mažesniu kampu, tad ten viešpatauja žiema. Po pusmečio,

kai Šiaurės pusrutulis nusisuka nuo Saulės ir sutrumpėja dienos, pas mus

ateina žiema, o australai tuo metu džiaugiasi vasaros malonumais. Dar du-

kart per metus – pavasario pradžioje ir rudens pradžioje – diena susilygina

su naktimi, tuomet abu pusrutuliai gauna vienodai šilumos.

Kovo 21 d.

Pavasario lygiadienis.

Diena trunka 12 valandų

Birželio 21 d.

Gruodžio 22 d.

Vasaros saulėgrįža.

Žiemos saulėgrįža.

Tai ilgiausia metų

Ilgiausia metų

diena Šiaurės ir

Saulė

diena Pietų

trumpiausia metų

ir trumpiausia

diena Pietų pusrutulyje

metų diena Šiaurės

pusrutulyje

Rugsėjo 23 d.

Rudens lygiadienis.

Diena trunka 12 valandų

3.4 pav. Žemė sukasi aplink Saulę pasvirusi į šoną. Tai lemia

metų laikų kaitą ir dienos ilgumą. Kai Šiaurės pusrutulis

nusigręžia nuo Saulės, pas mus būna žiema ir trumpiausios

dienos. Kai jis atsigręžia į Saulę, ateina vasara ir ilgiausios dienos.

51

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

Metų ir paros trukmė truputį keičiasi: Žemė praeityje sukosi apie savo

ašį greičiau – para buvo trumpesnė, bet aplink Saulę skriejo lėčiau, tad metai

buvo ilgesni.

Nerami planeta

Keliaujantys žemynai. Pažvelgus į pasau-

lio žemėlapį, matyti, kad Afrika ir Pietų

Amerika atitinka viena kitą tarsi dvi tos

Afrika

pačios dėlionės dalys (3.5 pav.). Tai nėra at-

Pietų

sitiktinis sutapimas. Uolienų ir senovinių

Amerika

organizmų suakmenėjusių liekanų tyrimai

patvirtina, kad prieš 250 milijonų metų ne

tik tuodu, bet ir visi kiti žemynai sudarė

vieną superkontinentą, vadinamą Pangėja

(iš graikų k. – visa Žemė).

Iš tikrųjų, planetos pluta ir prie jos

3.5 pav. Afrikos ir Pietų Amerikos

prilipęs viršutinis mantijos sluoksnis

žemynai dera vienas prie

(kartu vadinami litosfera) yra suskilę į di-

kito, nes prieš šimtus milijonų

desnes ir mažesnes plokštes (3.6 pav.). Jos

metų jie buvo susijungę.

labai pamažu – tik kelis centimetrus per

metus – dreifuoja įvairiomis kryptimis.

Tą judėjimą sukelia mantijos medžiagos maišymasis. Panašiai kaip vandeny-

je, šildomame ant ugnies, atsiranda kylantys ir besileidžiantys srautai, taip ir

mantijoje, kurią kaitina Žemės branduolys, susidaro panašūs konvekciniai

srautai. Jų veikiamos, litosferos plokštės slenka. Kai dvi plokštės susiduria,

viena iš jų palenda po kita ir grimzta žemyn, kita kyla aukštyn, – ima formuo-

tis kalnai. Būtent šitokiu būdu yra atsiradę Himalajai ar Andai. Geologai

nustatė, kad per Žemės istoriją visi žemynai kelis kartus buvo susijungę į

vieną superkontinentą, bet paskui jis, veikiamas mantijoje kylančių srautų,

vėl išsiskirdavo į kelis didesnius ar mažesnius žemynus.

52

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

3.6 pav. Žemės pluta ir po ja esantis sluoksnis yra suskilę

į plokštes, kurios labai iš lėto juda. Stipriausi žemės

drebėjimai būna ties plokščių kraštais, kur viena plokštė

lenda po kita. Tokių katastrofų vietos pažymėtos

raudonais taškais.

Žemės drebėjimai. Žemė ir šiais laikais nėra rami. Kasmet pasaulyje įvyksta

apie dešimt tūkstančių žemės drebėjimų, kuriuos junta žmonės. Retkarčiais

sužinome ir apie šiurpias katastrofas, kai griūva namai, žūsta gyventojai.

Žemės drebėjimo stiprumas jo židinyje apibūdinamas magnitude, kuri ver-

tinama skaičiumi nuo nulio iki dešimties (magnitudės padidėjimas vienetu

atitinka trisdešimt kartų didesnę įvykio energiją). Stipriausi drebėjimai

paprastai vyksta ties plokščių kraštais, kur jos susiduria ar trinasi viena į

kitą. Vienos iš pavojingiausių vietų – Japonijos ir Indonezijos salos, ties

kuriomis susiduria net trys plokštės. Būtent šalia Sumatros salos 2004 m. ir

šalia Honsiu salos Japonijoje 2011 m. įvyko stipriausi šio amžiaus pradžios

žemės drebėjimai, kurių magnitudė (stipris židinyje, nustatomas pagal

Richterio skalę) siekė 9. O praėjusiame amžiuje didžiausia tokia katastrofa

1960 m. ištiko Čilę, jos magnitudė buvo įvertinta 9,5. Taigi vakarinė Pietų ir

Šiaurės Amerikų pakrantė yra kita pavojingiausia zona. Nėra rami ir Pietų

Europa. XVIII a. viduryje pragaištingas žemės drebėjimas visiškai sugriovė

Portugalijos sostinę Lisaboną, žuvo apie penkiasdešimt tūkstančių žmonių.

O pusšimčiu metų anksčiau Sicilijos saloje įvykusi katastrofa pareikalavo

netgi dvigubai daugiau aukų. Tiesa, dauguma žuvo nuplauti jūroje kilusios

milžiniškos bangos – cunamio. Todėl labai pražūtingi žemės drebėjimai,

kurių židinys būna po jūra ar vandenynu.

53

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

Žemės drebėjimai Lietuvoje. Žemės drebėjimai galimi ne tik ties plokščių

kraštais, bet ir ties jų lūžiais, kurių esama įvairiose žemynų vietose. Tokių

nedidelių lūžių yra ir Lietuvoje bei gretimose šalyse. Tad vyresni žmonės ne

kartą yra patyrę, kaip staiga virpteli ar subraška kambaryje esantys daiktai.

Antai 2004 m. rugsėjo 21 d. visoje Lietuvoje buvo juntami nedideli žemės vir-

pesiai, jie sklido iš Kaliningrado srities, o magnitudė ten siekė 5. Kryžiuočių

kronikoje, parašytoje Petro Dusburgiečio, minima, kad 1328 m. tuometę

Prūsiją sukrėtė stiprokas žemės drebėjimas, kurio metu net griuvo pastatai.

Tada nukentėjusi ir Skirsnemunės pilis, kurią kryžiuočių ordinas buvo pasta-

tęs Lietuvoje prie Nemuno.

Vis dėlto stipresnių žemės drebėjimų Lietuvoje tikimybė yra labai

menka. O numatyti įvykių, kurių centras būna giliai žemėje, iš anksto nėra

įmanoma.

Ugnikalnių išsiveržimai. Daugiausia ugnikalnių veikia tose planetos vietose,

kur susiduria dvi litosferos plokštės. Žemyn besileidžianti plokštė grimzdama

į karštą mantiją, įkaista, tad išsilydžiusi uoliena, vadinama magma, veržiasi

aukštyn ir iškelia ugnikalnius.

Po ugnikalniu toliau vyksta aktyvūs procesai, keičiasi magmos slėgis,

plutoje susidaro plyšiai. Tad dauguma ugnikalnių retsykiais tarsi pabunda.

Skverbdamasi per plutą, magma tirpdo aplinkines uolienas. Iš jų išsiskiria

dujos, taigi kartais įvyksta didesnis ar mažesnis sprogimas. Į kelių ar net ke-

liolikos kilometrų aukštį išmetamas didžiulis pelenų ir dujų kiekis. Kalno

šlaitais žemyn ima tekėti lava (taip vadinama išsiveržusi į paviršių magma),

jos temperatūra siekia tūkstantį laipsnių ir daugiau. Dar didesnį pavojų kelia

nuodingų dujų ir pelenų debesis, pasklindantis didelėje teritorijoje. Šitaip

po storu pelenų sluoksniu buvo palaidoti senoviniai Pompėjų, Herkulanėjo

ir Stabijos miestai, 79 m. Apeninų pusiasalyje išsiveržus Vezuvijui. Vėliau dar

keliasdešimt kartų vyko šio ugnikalnio išsiveržimai, nors ne tokie smarkūs.

Vezuvijus (3.7 pav.), kaip ir Sicilijoje esanti Etna, yra aktyviausi Europos ugni-

kalniai. O viena didžiausių ne tik Europoje, bet ir pasaulyje katastrofų nuti-

ko senovės Graikijoje prieš pusketvirto tūkstančio metų, sprogus Santorino

ugnikalniui Tyros saloje. Saulę ilgam užtemdė pelenų ir dujų debesys. Tada

Viduržemio jūros pakrantes užtvindė nu siritusios mil ži niš kos bangos. Kai

54

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

ku rie tyrinėtojai tai sieja

su tvanu, apie kurį pasa-

kojama Biblijoje.

Jeloustounas ir ki ti milžiniški ug ni kal niai. Viena

iš lankomiau sių turistinių

vietų JAV – Jelous touno

nacionalinis parkas. Tai

seniausias nacionalinis

parkas pasaulyje, įkurtas

prieš 150 metų. O garsus

3.7 pav. Vezuvijus, vienas iš aktyviausių Europos

jis savo ypatinga gamta:

ugnikalnių. Per pastaruosius du tūkstančius metų

daugeliu parko teritori-

jis buvo išsiveržęs apie keturiasdešimt kartų.

joje veikiančių geizerių ir

karštųjų versmių (3.8 pav.). Iš tikrųjų Jeloustounas yra milžiniško ugnikalnio

krateris – kalvotas duburys, supamas neaukštų kalnų. Juk didieji ugnikalniai

turi ne kalno, o tokio duburio pavidalą (vadinamą kaldera). Jeloustouno kal-

dera yra apie 80 kilometrų ilgio ir 30 kilometrų pločio, o po ja, 6–10 kilometrų

gylyje, slypi didžiulis įkai-

tusios magmos telkinys.

Geologai nustatė,

kad Jelous touno išsiver-

žimai ne kartą vyko jau

egzistuojant žmonių

genčiai. Tiesa, didžiausia

tokia katastrofa nutiko

prieš 2,1 milijono metų,

kai ugnikalnis išmetė į

viršų apie 2500 km³ pe-

lenų, uolienų ir kitų me-

džiagų. Dėl to keletui

3.8 pav. Vienas iš įspūdingiausių Jeloustouno

metų planetoje pasidarė

nacionalinio parko geizerių, kuris nuolat į 30–55 m

gerokai vėsiau. Panašus,

aukštį išmeta karšto vandens ir garų fontaną.

55

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

truputį mažesnės galios išsiveržimas įvyko ir prieš 640 tūkstančių metų. O

gerokai silpnesni Jeloustouno išpuoliai nutinka maždaug kas 70 tūkstančių

metų.

Pastaruoju metu parko lankytojus džiugina aktyviau veikiantys parko

geizeriai, atsiveriančios naujos karštosios versmės. Galbūt ugnikalnis bun-

da ir netrukus gali įvykti naujas jo įsiveržimas, kuris nuniokotų Šiaurės

Ameriką, smarkiai paveiktų visos planetos klimatą? Geologai kol kas tokio

pavojaus neprognozuoja, nors negali ir paneigti.

Mūsų planetoje yra surasta net apie dvidešimt panašių snaudžiančių

milžiniškų ugnikalnių – Indonezijoje, Pietų bei Šiaurės Amerikoje ir kitur.

Vėliausiai – prieš 26 000 metų – buvo išsiveržęs Taupo ugnikalnis, esantis

Naujojoje Zelandijoje, Šiaurės saloje. Tada jis išmetė į atmosferą 1200 km3

medžiagų, dėl to, matyt, labai nukentėjo to regiono gyventojai ir gamta.

Atmosfera ir klimatas

Žemės atmosfera. Mūsų planeta yra apgaubta oro apvalkalo, kuris vadinamas

atmosfera. Be jos nebūtų galėjusi atsirasti ir tarpti gyvybė.

Nors oras yra lengvas, storas jo sluoksnis slegia kiekvieną mūsų kūno

kvadratinį centimetrą taip, tarsi ant jo būtų uždėtas vieno kilogramo svarstis

(pripratę prie tokio slėgio, mes jo nejuntame, panašiai kaip dar didesnio

slėgio nejunta jūrų gelmių žuvys). Atmosferai išsisklaidyti neleidžia Žemės

trauka; kylant aukštyn, ši trauka silpnėja, tad oras retėja. Didesniame kaip

keturių kilometrų aukštyje žmogui jau trūksta deguonies, ypač fiziškai dir-

bant, o penkiasdešimties kilometrų aukštyje oras yra retesnis net tūkstantį

kartų. Žemės atmosfera neturi aiškios ribos, sąlygiškai laikoma, jog jos aukš-

tis – tūkstantis kilometrų.

Kylant aukštyn, oro temperatūra krinta, nes įšilęs ties Žemės paviršiu-

mi oras plečiasi ir atvėsta. Penkiolikos kilometrų aukštyje net ties pusiau-

ju spaudžia –60 °C speigas. Tą temperatūros kritimą sustabdo gana keisto

junginio – triatomio deguonies (O3), vadinamo ozonu, padidėjusi kon-

centracija (šios dujos gerai sugeria saulės ultravioletinius spindulius). Virš

56

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

ozono sluoksnio temperatūra vėl pradeda kristi; šalčio rekordas –90 °C pa-

siekiamas maždaug devyniasdešimties kilometrų aukštyje. O aukštutiniuose

atmosferos sluoksniuose, kur itin retas oras, jo molekulės lakioja dideliais

greičiais, tai lemia temperatūros kilimą net iki 1000 °C.

Oro molekulės ir jame esančios dulkelės geriausiai sklaido trumpesnių

bangų – violetinius ir mėlynuosius – saulės spindulius. Žmogaus akis jaut-

resnė mėlyniesiems spinduliams, tad dangus mums atrodo žydras. Jeigu

atmosferos nebūtų, jis atrodytų juodas.

Šiltmečiai ir ledynmečiai. Ilgalaikės orų savybės (temperatūra, kritulių kie-

kis) ir sezoninė jų kaita vadinama klimatu. Geologai, tirdami nuosėdų sluoks-

nius, juose randamas suakmenėjusias senovinių organizmų liekanas, nustatė,

kad planetoje kartojosi šilto ir šalto klimato periodai. Po ilgo pradinio šilto

laikotarpio, maždaug prieš pustrečio milijardo metų prasidėjo atšalimas: pa-

laipsniui ledynai uždengė didelę planetos dalį, užšalo netgi vandenynai. Ta

ledynų era truko apie du šimtus milijonų metų. Po to planeta vėl atšilo ir ilgą

laiką ledynmečių nebuvo. Jie vėl prasidėjo prieš 900 milijonų metų, bet ne

tokie šalti kaip pirmasis, ir ėmė kartotis kas 50–100 milijonų metų. Atšilimo

laikotarpiais ledo nelikdavo netgi prie ašigalių, o vandens lygis vandenynuose

pakildavo šimtą ir daugiau metrų, tad būdavo apsemti dideli žemynų plotai.

Įsigalėjus šaltymečiui, ledynai uždengdavo plačias sritis (daug didesnes, nei jie

užima dabar). Tie klimato pokyčiai vykdavo gana lėtai, tad gyvūnai ir augalai

migruodavo ar prisitaikydavo prie pasikeitusių sąlygų, nors kai kurios rūšys

išnykdavo.

Kokios priežastys lėmė tą šiltmečių ir ledynmečių kaitą? Tai žinant, bū-

tų galima atsakyti į klausimą, ar bus ledynmečių ateityje. Kol kas moksli-

ninkai svarsto įvairias galimas priežastis. Žemės, kaip ir paprasto vilkelio,

ašis sukasi, truputį kinta ir jos orbita aplink Saulę. Tai keičia iš jos gaunamą

energijos kiekį. Kitos minimos priežastys – Saulės sistemos judėjimas per

kosminį dujų ir dulkių debesį, Žemės atmosferos sudėties ar Saulės spindu-

liuotės pokyčiai. Klimato kaita labai sudėtingas reiškinys, mokslininkai dar

tik mėgina aiškintis jo dėsningumus.

57

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

Europą šildanti Golfo srovė. Po paskutinio ledynmečio, kuris baigėsi prieš

dešimt tūkstančių metų, dabar yra vidutinio šaltumo laikotarpis, nes ledynai

tik atsitraukė link ašigalių. Klimatas vienoje ar kitoje planetos vietoje, aišku,

priklauso nuo to, kiek ji yra nutolusi nuo ašigalio. Taip pat lemia vietovės

aukštis virš jūros lygio, nuotolis iki vandenyno ar jūros. Tačiau Europa ir

Kanada yra prie to paties Atlanto vandenyno, abiejose teritorijose vyrauja

lygumos, bet Anglijos pietvakariuose auga net palmės, o Kanadoje, panašioje

geografinėje platumoje, – tik spygliuočių miškai. Europai pasisekė, kad ją

papildomai šildo Golfo srovė.

Upės teka ne tik žemynuose, bet ir vandenynuose, tik ten jos vadinamos

srovėmis. Įvairios vandenyno sritys būna nevienodai įšilusios, tad susida-

ro nuolatinės srovės. Vienos jų perneša

šiltą, kitos – šaltą vandenį. Šiltoji Golfo

srovė prasideda ties pusiauju prie Pietų

Amerikos; teka netoli Šiaurės Amerikos

krantų, paskui pasuka link Europos ir čia

išsiskaido į keletą atšakų (3.9 pav.). Golfo

Atlanto

srovė plukdo daug daugiau vandens ne-

vandenynas

gu visos į Atlanto vandenyną įtekančios

upės. Jos plotis – apie 100 kilometrų o

gylis siekia 800–1200 metrų. Srovės

3.9 pav. Šiltoji Golfo srovė – tai tarsi greitis didesnis negu srauniausiose mū-didžiulė upė, tekanti per Atlanto

sų Nemuno vietose. Jeigu šio natūralaus

vandenyną. Ji neša šilumą Europai

Europos šildytuvo neliktų, jos klimatas

nuo Pietų Amerikos krantų.

gerokai atvėstų.

Ciklonai ir anticiklonai. Norėdami sužinoti, kada ruoštis į turistinį žygį,

klausome orų prognozės. Ji dabar, kai atmosferą stebi ne tik daug specialių

stočių visoje planetoje, bet ir meteorologiniai Žemės palydovai, būna gana

patikima. Artimiausių dienų Lietuvos orų prognozės dažnai remiasi infor-

macija, kad atslenka ciklonas ar virš mūsų šalies sukasi anticiklonas. Kokie

tai atmosferos dariniai?

Ciklonas ir anticiklonas – tai didžiuliai oro sūkuriai, kurių skersmuo sie-

kia net kelis tūkstančius kilometrų (3.10 pav.). Į Lietuvą atslenkantys ciklonai

58

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

dažniausiai susidaro Šiaurės At-

lan te, o anticiklonai – virš Gren-

landijos, Špicbergeno salų bei

Karos jūros (atnešantys šaltus

orus) ar Azorų salų (atnešantys

šilumą). Ciklono sūkuryje, ypač

jo centre, slėgis yra žemesnis ne-

gu greta jo. Tad aplinkinis oras

veržiasi į sūkurį ir juo kyla aukš-

tyn (3.11 pav.). Oro temperatūrai

3.10 pav. Ciklono – milžiniško atmosferos

žemėjant, vandens garai sudaro

sūkurio – vaizdas iš kosmoso.

debesis. Taigi ciklonas paprastai

neša gausius kritulius, pučia stiproki vėjai. Anticiklonas, priešingai, yra

aukšto slėgio sritis. Jame šaltesnis oras leidžiasi iš viršaus žemyn, taigi jo

drėgnis mažėja. Tad užslinkus anticiklonui, būna giedra, pučia nestiprūs

vėjai. Toks sūkurys yra pastovesnis nei ciklonas, saulėtos dienos neretai

nusistovi savaitę ar ilgiau.

Koriolio jėga

Šiltas kylantis

nukreipia orą,

Šaltas oras

oras ciklone

judantį link žemo

leidžiasi

slėgio srities

anticiklone

Aukštas slėgis

Žemas slėgis

ciklono centre

Šiaurės pusrutulyje

Šaltas oras juda link

oras ciklone juda prieš

žemo slėgio srities

laikrodžio rodyklę

3.11 pav. Ciklonas neša darganą, o anticiklonas – giedrą.

Tai lemia kylanti ar besileidžianti oro srovė.

59

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

Reti optiniai reiškiniai. Be abejo, kiekvienas žmogus yra gėrėjęsis vaivo-

rykšte, kuri susidaro šviečiant saulei ir tuo pat metu netoliese lyjant lietui.

Baltoji saulės šviesa, lūždama vandens lašeliuose, išsiskaido į įvairių spalvų

spindulius. Verta atkreipti dėmesį, kad virš pagrindinės juostos dažnai gali-

ma įžiūrėti ir antrąją vaivorykštę: ji silpnesnė, o spalvos išdėstytos priešinga

tvarka. Antroji vaivorykštė atsiranda saulės spinduliams lūžtant lašeliuose

ne vieną, o du kartus.

Saulėje įvykęs žybsnis pasiunčia į tarpplanetinę erdvę elektringųjų dale-

lių srautą. Pasiekusios aukštutinius Žemės atmosferos sluoksnius, jos sukelia

oro molekulių švytėjimą, kuris vadinamas šiaurės pašvaiste. Nakties danguje

pasirodo įvairių spalvų juostų, lankų, marškų, jie kinta, pulsuoja. Deja, tik

po labai galingo žybsnio tokia pašvaistė yra matoma ir Lietuvoje, nes Žemės

magnetinis laukas nukreipia elektringąsias daleles link planetos magnetinių

polių.

Kartais, saulei leidžiantis ar tekant ir esant lengvam rūkui, aplink ją

atsiranda vainikas. Jį lemia saulės spindulių nukrypimas (difrakcija) jiems

sklindant pro mažyčius vandens lašelius.

Žiemą, spaudžiant šalčiui, vandens garais įsotintame ore vietoj vandens

lašelių rūko gali susidaryti ledo kristalėlių rūkas. Vienodai orientuoti krista-

lėliai, atspindintys besileidžiančią ar kylančią saulę, kartais sukuria vieną ar

kelis siaurus vertikalius šviesos pluoštus, vadinamus saulės stulpais. Jie gali

atsirasti ir naktį dėl gatvės žibintų šviesos atspindžio kristalėliuose.

Beje, ir aukšti plunksniniai debesys būna sudaryti ne iš lašelių, o iš le-

do kristalėlių, tačiau netvarkingai išsidėsčiusių. Saulės ar Mėnulio šviesos

spinduliams lūžtant tokiuose plonuose debesyse, aplink šviesulį pasirodo

vainikas, vadinamas halu. Leisdamiesi žemyn, tokie kristalėliai iš dalies

orientuojasi, tad halas gali turėti ir juostos, stulpo ar kryžiaus pavidalą.

Įspūdingiausia halo rūšis – netikros saulės, arba saulabroliai. Tam reiški-

niui atsirasti reikalingos ypatingos sąlygos – ramiu, labai šaltu oru susidaręs

ledo rūkas ir per jį netoli horizonto šviečianti saulė. Tuomet aplink ją ma-

tomas ne tik didelis, neryškus ratas arba lankas, bet ir abiejuose jo šonuo-

se spindinčios dar dvi saulės, tiesa, ne tokios ryškios kaip tikroji (3.12 pav.).

Tos saulės susidaro dėl spindulių lūžimo didesniuose, plokštelės formos

kristalėliuose.

60

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

3.12 pav. Retas gamtos

reiškinys: be įprastinės

saulės matyti dar dvi

silpnesnės, netikros

saulės, arba saulabroliai.

mažytis mūsų kraštas

Kai Lietuvoje tyvuliavo jūra. Kalbėdami apie Lietuvą seniausiais laikais,

turime galvoje dabartinę Lietuvos teritoriją. Jos geografinė padėtis nebuvo

pastovi, o kito judant litosferos plokštei.

Geologai, darydami gręžinius, tirdami nuosėdų sluoksnių atodangas,

nustato, kas dabar slūgso po mūsų kojomis. Mūsų krašto vaizdas daug kartų

keitėsi. Ankstyvuoju Žemės laikotarpiu čia, kaip ir kitur planetoje, akty-

viai veikė ugnikalniai. Žemės pluta kilo ir grimzdo, susidarydavo aukštokų

kalnynų; Lietuvos teritorijoje yra tyvuliavusi ir jūra. Ji atsirasdavo tiek lei-

džiantis plutai dėl procesų Žemės gelmėse, tiek tirpstant ledynams ir kylant

Pasaulinio vandenyno lygiui. Paskutinį kartą jūra buvo apsėmusi didesnę

Lietuvos dalį maždaug prieš šimtą milijonų metų; Vilniaus regione jos gylis

siekė 100–150 metrų.

Lietuvoje būta ir sausų dykumų, ir subtropinių miškų. Antai Šventosios

upės baseine maždaug dvidešimties milijonų metų senumo nuosėdų sluoks-

niuose rasta sekvojų ir kiparisų žiedadulkių. Mūsų krašte yra gyvenę dino-

zaurai, o vėliau – tikriausiai tigrai ir raganosiai. Tačiau Lietuva primindavo

ir Antarktidą, kai, klimatui atšalus, žemę užklodavo kilometro storio ledynas.

O šiam pasitraukus, tarpledynmečiu bastėsi mamutai, kurių kaulų rasta įvai-

riose vietose.

61

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

Paskutinis ledynmetis. Dabartinį Lietuvos paviršių suformavo per tris pa-

skutinius ledynmečius, ypač per paskutinįjį, slenkantys ir tirpstantys ledynai.

Kokiu būdu susidarydavo ledynas? Juk vidutinė oro temperatūra nukris-

davo mažiau negu dešimt laipsnių. Tiesiog vėsesnę vasarą nutirpdavo ne visas

sniegas – jis imdavo kauptis ir virsdavo ledu. O sniegas ir ledas gerai atspindi

saulės spindulius, tai spartindavo ledyno formavimąsi. Padidėjus jo storiui, le-

das pradėdavo iš lėto slinkti į pakraščius, daugiausia pietų kryptimi. Jis pa-

sistūmėdavo tik kelis šimtus metrų per metus, tačiau per tūkstančius metų iš

Skandinavijos pasiekdavo Lietuvą.

Paskutinis ledynmetis Lietuvoje prasidėjo prieš 24 tūkstančius metų.

Į mūsų kraštą ledynas įslinko dviem liežuviais – iš Baltijos jūros pusės bei

iš šiaurės per Vidurio Lietuvą – ir užklojo visą dabartinę teritoriją, išsky-

rus Medininkų aukštumą (3.13 pav.). Slenkantis ledynas lygino kalvas, iš

Skandinavijos net atvilko riedulių. Paviršių dar labiau keitė pradėjęs tirpti

ir trauktis ledynas. Vanduo

telkėsi dideliuose baseinuo-

se, kurių dugnas vėliau virto

lygumomis. Link jūros sruvo

plačios upės, apie jų mastą by-

loja išlikę upių slėniai. Ledo

luitai išgulėjo ežerus, tarp jų

ir didžiausią Drūkšių ežerą.

O siauri ir ilgi ežerai, tokie

kaip giliausias Lietuvos ežeras

Tauragnas ar Asveja, atsira-

3.13 pav. Paskutinį kartą ledynas į Lietuvą

do krintant vandens kaska-

įslinko iš šiaurės dviem kryptimis (jos parodytos doms nuo besitraukiančio

rodyklėmis) prieš 24 tūkstančius metų.

ledyno. Būtent ledynmečio

nuopelnas, kad Lietuva garsė-

ja vaizdingais ežerais; mūsų šalyje priskaičiuojama beveik 6000 ežerų ir

ežeriukų.

Lietuvos gyventojai ir jų kilmė. Pasibaigus paskutiniajam ledynmečiui, į dabar-

tinę Lietuvos teritoriją iš vakarų ir pietų atklydo pirmieji gyventojai – šiaurės 62

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

elnių medžiotojai. Jie čia įsikūrė, bet vėliau buvo išstumti bei iš dalies asimiliuo-

ti rytinių baltų. O iš kur atklydo baltai ir kada atsirado lietuvių gentys?

Daugelio Europos tautų ir net sanskrito (Indijos senovinė kalba) bei

iranėnų kalbų panašumas liudija, kad jos kilusios iš bendros indoeuro-

piečių prokalbės. Tad mokslininkai mėgina atsekti tos ypatingos pirminės

tautos – indoeuropiečių – kilmę ir vėlesnį migravimą. Pagrindinę teoriją

išplėtojo įžymi archeologė lietuvė Marija Gimbutienė. Ji teigia, kad būtent

indoeuropiečiai supylė daugelį kurganų (aukšti pilkapiai), aptinkamų stepė-

se į šiaurę nuo Juodosios jūros tarp Dniepro ir Volgos. Tad toje teritorijoje

ir buvusi indoeuropiečių protėvynė. Ši senovinė tauta susiformavo maždaug

5000 m. pr. m. e., o vėliau, anot M. Gimbutienės, trimis bangomis išplito į

Pie tų Aziją ir Vakarų bei Pietryčių Europą. Pastaroji banga, susimaišiusi su

ankstesniais tų vietų gyventojais, ir virto pirminiais baltais. Jų užimtą teritoriją

liudija išlikę baltiški upių ir ežerų pavadinimai, aptinkami tarp Okos rytuose,

Pripetės pietuose bei Vyslos žemupio vakaruose. Baltai toliau skirstėsi į šakas,

migravo. Rytiniai baltai pasiekė dabartinę Lietuvos teritoriją ir Baltijos jūrą.

Archeologų tyrimai liudija, kad maždaug V–VI a. čia susiformavo lie-

tuvių gentys (lietuviai, aukštaičiai, žemaičiai). O Lietuvos vardas buvo pir-

mą kartą paminėtas rašytiniame šaltinyje tik 1009 m., kai, anot vokiečių

Kvedlinburgo metraščio, katalikų arkivyskupas ir vienuolis Bonifacijus su

aštuoniolika saviškių buvo užmuštas pagonių Rusios ir Lietuvos pasienyje.

Istorikų vertinimu, XIV a., kai Mindaugas sujungė lietuvių gentis į vieną

valstybę, joje buvo tik apie 200–300 tūkstančių gyventojų. O po pusantro

šimto metų – Vytauto laikais – Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje (LDK)

jų gyveno apie 1 milijoną. Tačiau nemažą gyventojų dalį sudarė rusėnai (dar

neišsiskyrę į rusus, ukrainiečius ir baltarusius), nes Vytautas LDK ribas iš-

plėtė ligi pat Juodosios jūros. O po Pirmojo pasaulinio karo Nepriklausoma

Lietuva įsikūrė nedidelėje, daugiausia lietuvių gyvenamoje teritorijoje (po

Antrojo pasaulinio karo jos plotas dar sumažėjo).

1920 m., tuoj po Nepriklausomybės paskelbimo, Lietuvoje buvo apie

2 milijonus gyventojų (3.14 pav.). Jų skaičius augo ir 1990 m. pasiekė 3,7

milijono. Tačiau, atkūrus Nepriklausomybę, lietuvius ėmė vilioti galimy-

bė emigruoti į didesnės gerovės pasiekusias Vakarų Europos šalis, tad gy-

ventojų skaičius ėmė sparčiai mažėti. Augant gyvenimo lygiui ir Lietuvoje,

63

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

Lietuvos gyventojai

3800

3600

3400

i 3200

3000

2800

Tūkstančia 2600

2400

2200

2000 1920 1930 1940 1950 1960 1970 1980 1990 2000 2010

Metai

3.14 pav. Lietuvoje gyventojų daugėjo nuo 1920 m. iki 1990 m., o atkūrus

Nepriklausomybę, pradėjo mažėti dėl emigracijos į Vakarų Europą.

emigracija sulėtėjo. O artimiausiu metu, matyt, gyventojų mūsų šalyje vėl

ims daugėti, bet tai lems ne tiek iš užsienio grįžtantys lietuviai, o čia geresnio

gyvenimo ieškantys išeiviai iš vargingesnių šalių.

Žemės turtai. Naudingosios iškasenos yra pasiskirs-

čiusios planetoje labai netolygiai. Ilgą laiką manyta,

kad Lietuva turi tik mažesnės vertės iškasenų – žvy-

ro, smėlio, molio, klinties, kreidos, gipso ir durpių.

Tiesa, Lietuva nuo seno garsėja pajūryje ran-

damu gintaru, netgi vadinama gintaro kraštu. Tai

prieš keliasdešimt milijonų metų augusių spygliuo-

čių medžių suakmenėję sakai. Kartais jų gabaluose

būna įstrigusių senovinių vabzdžių ar augalų, to-

kių inkliuzų galima pamatyti Gintaro muziejuje

3.15 pav. Šis senovinis

Palangoje (3.15 pav.). Tačiau Lietuvoje yra rastos

vabzdys įklimpo kedro

tik nedidelės gintaro sankaupos, esančios Kuršių

sakuose maždaug prieš

marių įlankėlėje šalia Juodkrantės. O didžiausias

penkiasdešimt milijonų

metų. Sakams sukietėjus gintaro telkinys yra ne Lietuvoje, bet kaimyninėje

ir virtus gintaru, vabzdys Kaliningrado srityje, prie Jantarno (Palmininkų)

išliko iki mūsų laikų.

gyvenvietės, ten jis yra kasamas. Tiesa, po audros

64

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

Baltijos jūros pa-

krantėje galima

pačiam prisirinkti

jos išmestų mažų

gintaro gabaliukų.

Mūsų krašte

nuo seno pelkių

bei ežerų dugne

bu vo randa ma

pras tos pelkių ge-

le žies rūdos. Ar-

3.16 pav. Baltiškieji ginklai ir papuošalai. Jie, matyt,

cheologiniai ra-

pagaminti iš Lietuvos teritorijoje randamos balų rūdos.

diniai liudija, kad

dar prieš mūsų erą baltai, gyvenę dabartinėje Lietuvos teritorijoje, išmoko iš

vietinės rūdos gaminti geležį (apie tą būdą pasakojama ankstesnio skyriaus

poskyryje „Žmogaus sukurtos medžiagos“). Iš jos vietiniai meistrai gamino

įrankius, ginklus ir papuošalus (3.16 pav.). Pietų Lietuvoje esantys gyven-

viečių pavadinimai – Rūdninkai, Rudnia, Rūdiškės, Kazlų Rūda, Višakio Rūda – liudija, kad būtent čia daugiausia vyko geležies gavyba ir perdirbimas.

Vis dėlto geologai mūsų šalies gelmėse surado ir vertingesnių turtų.

XX a. pabaigoje, atkreipus dėmesį į magnetinę anomaliją (neįpras-

tą mag netinės rodyklės nuokrypį), Varėnos rajone buvo aptikti keli geros

kokybės geležies rūdos telkiniai. Be to, joje esama retųjų elementų metalų,

kurie svarbūs aukštųjų technologijų pramonei. Deja, šie telkiniai prasideda

360 metrų gylyje, tad jų eksploatavimas būtų gana brangus. O kasant rūdą,

nukentėtų gražūs ir miško gėrybių turtingi šių vietų pušynai.

Vakarų Lietuvoje aptikta ir nedidelių naftos telkinių, ji buvo pradėta

siurbti, bet atrastos atsargos ėmė greitai sekti. Manoma, kad daugiau naftos

gali slypėti jūroje, ties siena su Latvija bei palei Kuršių Neriją.

Lietuva galėtų apsirūpinti ir savomis gamtinėmis dujomis. Jas įmano-

ma dideliais kiekiais išgauti iš skalūnų – giliai žemėje slūgsančios kietos

uolienos, kurioje yra organinių medžiagų. Šios ardomos išskiria degiąsias

dujas – metaną. Kietoje medžiagoje susidarančios dujos būna įsiterpusios

mažais kiekiais. JAV mokslininkai surado būdą, kaip išgauti šias dujas ardant

65

Ž Y DROJ I M ŪSŲ PL A N ETA

skalūnus per gilų gręžinį. Tai daroma pumpuojant į skalūnų klodą suslėg-

tą vandens, smėlio ir cheminių medžiagų mišinį. Skalūnų telkinių rasta ir

Lietuvoje maždaug dviejų kilometrų gylyje. Tačiau aplinkosaugos specialis-

tai įspėja, kad į gilius klodus patenkančios cheminės medžiagos gali užteršti

požeminį vandenį. O juk Lietuva yra viena iš nedaugelio valstybių, kurioje

gėrimui naudojamas vien požeminis vanduo.

Dar verta paminėti, kad į pietus nuo Kauno plyti didelis kol kas mažai

girdėto anhidrito (sulfatų klasės mineralas) telkinys. Iš jo gali būti gamina-

mas cementas bei apdailos plokštės. O Šilutės ir Šilalės rajonuose yra rasta ir

valgomosios druskos telkinių, tiesa, pusės kilometro gylyje.

Europos centras. Lietuva – viena iš nedidelių Europos šalių, mažai žinoma

pasaulyje ir neretai painiojama su savo kaimynėmis Latvija ir Estija. Tačiau

Lietuva gali pasigirti esanti geografiniame Europos centre. Prancūzijos

nacionalinio geografijos instituto mokslininkai 1989 m. nustatė, kad tas

centras yra 26 kilometrai į šiaurę nuo Vilniaus prie Girijos kaimo, šalia

Bernotų piliakalnio. Tiesa, ir kitos šalys, kaip antai Lenkija, Baltarusija

ar Slovakija, irgi tvirtina, kad būtent jų teritorijose yra Europos centras,

nes jis gali būti apskaičiuojamas įvairiais būdais. Mums atrodo, kad pran-

cūzų skaičiavimas yra teisingiausias. Tad ta vieta buvo pažymėta specia-

liu ženklu, prie jo pastatytas skulptoriaus Gedimino Jokūbonio sukurtas

paminklas – balto granito ko-

lona su žvaigždžių karūna vir-

šūnėje (3.17 pav.), o aplinkinė

teritorija paskelbta draustiniu.

Tiesa, po kurio laiko prancūzai

patikslino savo skaičiavimus ir

Europos centrą perstūmė prie

Pašilių kaimo, arčiau Vilniaus.

Kilnoti paminklus yra sun-

kiau, tad dabar Lietuva turi

net du geografinius Europos

3.17 pav. Geografinis Europos centras. Jis yra

centrus – vieną pažymėtą, o

Lietuvoje, netoli Vilniaus; ten verta apsilankyti.

kitą – nepažymėtą.

66

IV. DIDŽIAUSIA PASLAPTIS – GYVYBĖ

Kokiu būdu DNR molekulėje užrašoma informacija

apie gyvųjų organizmų sandarą?

Kokį ypatingą vaidmenį žmogaus organizme vaidina baltymai?

Kada mūsų planetoje atsirado gyvybė?

Kas įrodo, kad šiuo metu egzistuojantys gyvūnai ar augalai atsirado

ne iš karto dabartiniu pavidalu, o išsivystė per milijardus metų?

Kodėl dinozaurai, ilgą laiką karaliavę Žemėje,

staiga išnyko prieš 65 milijonus metų?

Ar bakterijos ir virusai būna ne tik žalingi, bet ir naudingi?

Koks augalas turi patį didžiausią žiedą?

Grobuonimis būna ne tik gyvūnai, bet ir augalai;

ar tokį augalą galima pamatyti ir Lietuvoje?

Ar tiesa, kad ne tik žmonės, bet ir žvėrys pasiskirsto teritorijas?

Kuris paukštis yra sumanesnis – varna ar erelis?

Ką moka ir ko nemoka beždžionės?

Kas rašoma Lietuvos raudonojoje knygoje?

Gyvybės kodas

Pati svarbiausia molekulė. Ilgą laiką biologai suko galvas, kokiu būdu gyva-

jame organizme užrašoma ir perduodama palikuonims informacija apie jo

sandarą ir savybes. Tik XX a. viduryje buvo nustatyta, kad gyvybės kodas

slypi labai sudėtingoje deoksiribonukleorūgšties molekulėje (idant netektų

laužyti liežuvio ištariant šį painų pavadinimą, paprastai vartojama jo san-

trumpa – DNR molekulė). Jos sandara buvo tiriama apšviečiant Rentgeno

spinduliais, kurių bangos ilgis yra maždaug toks pat, kaip ir atstumai tarp ato-

mų molekulėje, ir nagrinėjant stebimą vaizdą. Lemiamą žingsnį žengė anglų

mokslininkai Džeimsas Votsonas (James Watson) ir Fransis Krikas (Francis

Crick). Už šį, vieną svarbiausių XX a.

mokslo atradimų, jiems buvo paskir-

ta Nobelio premija.

DNR turi dviejų susisukusių vijų

pavidalą (4.1 pav.). Šią molekulę gali

sudaryti net dešimtys milijardų ato-

mų. Tačiau iš tikrųjų abiejose vijose

kartojasi tokios pat keturios mažes-

nės molekulės, vadinamos nukleoti-

dais. Jie savo ruožtu sudaro grupes,

vadinamas genais.

Vienas genas susideda nuo

tūkstančio iki daugiau nei šimto

tūkstančių nukleotidų porų. Jame

slypi informacija apie tam tikrą or-

ganizmui svarbų baltymą (genas

4.1 pav. DNR molekulės fragmentas

koduoja informaciją apie baltymo

(kompiuteriu sukurtas modelis).

aminorūgščių seką); taigi genas Įvairių spalvų rutuliukai vaizduoja

saugo instrukciją, kaip ląstelės turi

atskirus atomus: gelsvi – anglies,

gaminti tą baltymą. O baltymai yra

raudoni – deguonies, mėlyni – azoto,

ne tik pagrindinės organizmą suda-

tamsūs – fosforo, balti – vandenilio.

rančios medžiagos. Jie taip pat regu-

liuoja organizmo veiklą, įvairiausias

68

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

jo viduje vykstančias reakcijas. Vadinasi, genai ne tiesiogiai, o per baltymus,

jų veikimą lemia tam tikrus žmogaus požymius. Plačiau apie tai rašoma kito

skyriaus poskyryje „Ar likimą lemia genai?“

Tiesa, didžiąją DNR dalį sudaro ne genai, bet baltymų nekoduojančios

sritys. Jų vaidmenį dar tik aiškinasi mokslininkai. Matyt, čia yra nemažai

„šiukšlių“, susikaupusių per ilgą evoliucijos laikotarpį. Tačiau kadangi jos yra

išsaugotos, gal vaidina tam tikrą, dar nesuprastą vaidmenį.

Keturi „muškietininkai“

Fosfatinė grupė

Azotinė bazė

nukleotidai. Keturi pa-

grindiniai DNR elemen-

tai nusipelno, kad būtų

išvardyti jų pavadinimai.

Tai adeninas, guaninas,

Cukraus grupė

citozinas ir timinas. Tas

molekules tik santykinai,

4.2 pav. Vieno iš nukleotidų – guanino – struktūra:

lyginant su visa DNR ar

jo molekulę sudaro trys dalys – fosfatinė

genu, galima vadinti pa-

grupė, cukraus grupė ir azotinė bazė.

prastomis. 4.2 pav. pa-

vaizduota vieno iš nukleotidų – guanino – struktūra. Joje lengva įžiūrėti

tris tik vienu ryšiu susietas dalis: kairėje šakotą fosfatinę grupę, apačio-

je – penkiakampio žiedo su atšakomis cukraus grupę, o dešinėje – sudėtin-

giausią dviejų žiedų grupę, vadinamą azotine baze. Kiti trys nukleotidai turi

tokią pat struktūrą ir tokias pat fosfatinę ir cukraus grupes, juose skiriasi

tik azotinė bazė.

Nukleotidai jungiasi tarpusavyje į vieną DNR viją per fosfatinę ir cuk-

raus grupes. Kadangi jos yra vienodos visuose nukleotiduose, jie gali išsi-

dėstyti įvairia tvarka; mažytė vienos vijos atkarpa pavaizduota 4.3 pav. O

kiekvienas nukleotidas sukimba su kitu nukleotidu iš antrosios vijos per azo-

tinės bazės atšaką. Dėl jos skirtingumo adeninas gali sukibti tik su timinu, o

guaninas tik su citozinu.

Kaip pasigamina DNR kopija? Ląstelei dalijantis, turi pasigaminti DNR

kopija, tai užtikrina jos dviejų vijų struktūra. Veikiant tam tikram baltymui

69

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

kaip fermentui, abi vijos

A

G

C

T

atsiskiria viena nuo kitos.

Tuomet pavienės vijos nu-

kleotidai pritraukia ląste-

lėje esančius laisvus savo

partnerius: adeninas – ti-

miną, o guaninas – cito-

ziną. O šie susijungia į

4.3 pav. Ryšiai tarp nukleotidų DNR

ištisinę viją, veikiami ki-

molekulės vijoje. A – adeninas, G – guaninas,

to fermento. Taip DNR

C – citozinas ir T – timinas.

molekulė nukopijuoja

pati save.

Kai kuriems virusams užtenka vienos, kiek kitokios vijos, vadinamos

RNR (ribonukleorūgštis). Ji pagamina savo kopiją panašiu būdu – pritrauk-

dama laisvus nukleotidus.

Chromosoma ir genomas. Sudėtingesniems gyviesiems organizmams vienos

DNR nepakanka. Įvairūs gyvūnai ir augalai turi skirtingą skaičių DNR, ku-

rių visuma vadinama genomu. Žmogaus genomą sudaro 46, katės 38, o vaisi-

nės muselės drozofilos – tik 8 DNR molekulės. Visa ta informacija saugoma

ne vienoje organizmo slaptavietėje ir ne tik lytinėse ląstelėse, bet kiekvienoje

kūno ląstelėje, kad daugindamasi ji pati galėtų tuo pasinaudoti. Tiesa, širdies,

inkstų ar kito organo ląstelėse nuskaitoma tik maža dalis genų, susijusių su

to organo veikla. DNR molekulė ir ją supakuojantys bei jos funkcijas kon-

troliuojantys baltymai sudaro chromosomą. Joje DNR molekulė išsiskiria į

dvi, tik vienoje vietoje sujungtas vijas.

Taigi visa žmogaus genetinė informacija slypi 46 chromosomose. Jos

sudaro 23 poras; abi vienos poros chromosomos lemia tuos pačius požymius,

bet viena būna gauta iš tėvo, o kita – iš motinos. Paskutinė pora – lytinės

chromosomos. Moters jos abi yra vienodos, o vyro – viena trumpesnė: ji ir

lemia būsimo kūdikio lytį (4.4 pav.).

2003 m. buvo pranešta, kad žmogaus genomas yra sėkmingai iššifruotas,

tai yra nustatyta nukleotidų seka DNR molekulėse ir identifikuoti jose sly-

pintys genai. Mūsų genomą sudaro apie 3 milijardus nukleotidų porų, apie

70

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

1 2 3 4 5

6 7 8 9 10 11 12

13 14 15 16 17 18

19 20 21 22 x y

4.4 pav. Žmogaus chromosomos: kairėje – visos dvidešimt trys jų

poros (paskutinioji – lytinė Y chromosoma); dešinėje – chromosomų

vaizdas pro mikroskopą prieš jų dalijimąsi.

22 tūkstančius genų. Kiekvienoje žmogaus DNR molekulėje užrašyta tiek

informacijos, kaip metro aukščio knygų stirtoje.

Gyvybės vienetas – ląstelė

Universali gyvybės dalis. Visi gyvieji organizmai sudaryti iš ląstelių. Tai

mažiausios organizmo sudedamosios dalys, gebančios savarankiškai vystytis

ir daugintis. Gyvūnų ir augalų dauguma ląstelių yra 10–100 mikronų didumo

(mikronas – milijonoji metro dalis) ir įžiūrimos tik pro mikroskopą. Tačiau

yra ir ląstelių milžinių – net 15 centimetrų (stručio kiaušinis), o nervinės

ląstelės ataugos siekia iki 1,5 metro. Paprasčiausi organizmai sudaryti tik iš

vienos ląstelės. Žmogus – iš maždaug 50 trilijonų (50 000 000 000 000)

ląstelių.

Ląstelės yra dviejų rūšių: neturinčios branduolio ir jį turinčios. Visi gy-

vieji organizmai, išskyrus bakterijas, yra sudaryti iš sudėtingesnių, turinčių

branduolį ląstelių, apie jas ir kalbėsime.

71

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

Nors ląstelė – mažiausias gyvosios gamtos dalelė, bet tai labai sudėtinga

sistema, joje vyksta tūkstančiai cheminių reakcijų.

Ląstelės struktūra. Gyvųjų

organizmų ląstelės yra įvairių

formų – apvalios, kampuotos, pa-

ilgos, šakotos ir kitokios (4.5 pav.).

Tačiau jos visos, netgi augalo ar

gyvūno, turi tokias pat pagrindi-

nes dalis: branduolį, citoplazmą ir

apvalkalėlį. Tai kartu su vienodu

DNR kodu įrodo bendrą gyvybės

kilmę.

Ląstelės branduolys yra tarsi

jos smegenys. Jis reguliuoja ląs-

telės veiklą, augimą ir dalijimąsi

bei medžiagų apykaitą joje. Tai

4.5 pav. Gyvojo organizmo

ir informacijos saugykla: bran-

įvairių formų ląstelės.

duolyje glūdi visas rinkinys DNR

molekulių.

Likusią didžiąją ląstelės dalį užpildo klampi, drebučių pavidalo me-

džiaga – citoplazma. Joje yra įvairių ląstelės veiklai reikalingų medžiagų. Be

to, čia išsidėstę maži ląstelės „organai“, vadinami organelėmis. Jų daugiau ir

įvairesnių yra gyvūninėse ląstelėse. Mažyčiuose kūneliuose ribosomose nu-

skaitoma iš branduolio DNR molekulių atsiųsta informacija ir yra gamina-

mos svarbiausios gyvojo organizmo medžiagos – baltymai. Ląstelės veiklai,

aišku, yra reikalinga energija, tad ji turi savo mažytes jėgaines, vadinamas

mitochondrijomis. Jose, skaidant gliukozę, gaminamos lengvai suyrančios ir

tokiu būdu išskiriančios nemažai energijos ATP molekulės (tai nukleotidas,

sudėtingesnis nei sudarantieji DNR). Lizosomos skaido maisto medžiagų

molekules, be to, jos naikina pasenusias ar pažeistas organeles. Yra dar ki-

tokių organelių, ypač specializuotose įvairių organų ląstelėse. O augalinių

ląstelių pagrindinė organelė – chloroplastas. Sugerdamas saulės šviesą, jis

72

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

gamina angliavandenius – gliukozę ir krakmolą. Didesnė, pūslelės pavidalo

plastidė yra augalinės ląstelės maisto atsargų saugykla.

Apvalkalėlis ne tik skiria ląstelę nuo aplinkos. Jis vykdo ir muitinės

pareigas – praleidžia ląstelei reikalingas molekules ir sulaiko nepageidauja-

mas, šalina nereikalingas medžiagas. Augalinė ląstelė dar turi ją sutvirtinan-

čią sienelę.

Ląstelė – nuostabi biologinė gamykla. Mokslininkus, atskleidusius dau-

gelį ląstelių paslapčių ir atrandančius vis naujų, stebina sudėtinga ir darni

jų veikla. Ląstelė gamina įvairius baltymus, pati apsirūpina energija, auga ir

dauginasi. Atskirų organų ląstelės sintetina įvairius hormonus, kurie perneša

informaciją kitoms ląstelėms ir taip reguliuoja viso organizmo vystymąsi ir

elgseną. Visa daugiašakė ląstelės veikla nepaprastai tiksliai organizuota ir

suderinta.

Svarbiausia ląstelės veiklos programa – pasigaminti tūkstančius įvairių

baltymų, kurie valdo daugybę joje vykstančių cheminių reakcijų. Kaip mi-

nėta, baltymai gaminami mažyčiuose kūneliuose ribosomose. Tačiau infor-

macija apie baltymus saugoma branduolyje esančiose DNR molekulėse. Į

gamybos cechą atsiunčiama ne pati DNR. Jos atkarpa, dažnai atitinkanti

vieną geną, branduolyje perrašoma į informacinę molekulę, kuri įsimena

geno struktūrą. Ši molekulė atkeliauja į ribosomą, kur ta informacija per-

skaitoma, ir, vadovaujant fermentams, sintetinamas atitinkamas baltymas.

Ląstelė gamina tik kai kuriuos jai reikalingus baltymus. Kiti genai būna

užblokuoti (tai irgi atlieka baltymai) ir vadinami tylinčiais genais.

Vis dėlto tokioje sudėtingoje sistemoje išvengti avarijų neįmanoma.

Ypač jei būna pažeista DNR struktūra ar į ląstelę pakliūva kenksmingų me-

džiagų. Tokias ląsteles šalina organizmo apsauga, tačiau kartais susidaro jai

atsparių piktybinių ląstelių. Jos ima daugintis ir pradeda formuotis organiz-

mui kenkiantis ir net jo žūtį sukeliantis auglys.

Ląstelės gyvenimo ciklas. Ląstelė, kaip ir visas organizmas, gimsta, auga

ir miršta. Atsirasti ji gali tik iš kitos ląstelės pastarajai pasidalijus. Ląstelė

auga iki tam tikro dydžio, funkcionuoja, kaupia atsargas ir pati ima dalytis,

taip dalyvaudama organizmo vystymosi ir atsinaujinimo procese. Kada jai

73

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

dalytis ir kada nustoti tai daryti, ląstelė sprendžia ne pati, o gauna signalą iš

organizmo. Ląstelei pasenus, ji yra sunaikinama ar susinaikina pati pagal jos

genuose užkoduotą programą. Įvairių organų ląstelių amžius labai skirtingas:

odos – tik 10 dienų, kraujo kūnelių eritrocitų – 120 dienų, o kai kurios ląste-

lės gyvuoja visą organizmo amžių.

Ląstelei ruošiantis dalytis, citoplazmoje padaugėja organelių. Kiekviena

branduolyje esanti DNR susisuka ir kartu su baltymais sudaro chromosomą,

kuri tampa gerai matoma pro mikroskopą. DNR vijos atsiskiria ir, pritrauk-

damos laisvus nukleotidus, sukuria dvi tokias pat DNR molekules. Tačiau

chromosoma išsiskiria į dvi vienodas chromosomas tik po to, kai ji, suirus

branduolio apvalkalėliui, atsiduria citoplazmoje. Tuomet susidaro du atskiri

ląstelių branduoliai. Po to gyvūninė ląstelė persismaugia į dvi dalis, o auga-

linėje ląstelėje susiformuoja tarpinė plokštelė. Taigi atsiranda dvi ląstelės,

tapačios pradinei.

Kitaip, sudėtingesniu būdu – dviem etapais – dalijasi lytinė ląstelė. Ji

išsiskiria ne į dvi, o į keturias ląsteles, kurių kiekviena turi tik po 23 chromo-

somas. Taigi visas chromosomų rinkinys susidaro tik lytinio dauginimosi

būdu susijungus vyriškai ir moteriškai ląstelėms; tuo būdu vaikas paveldi

abiejų tėvų genetinę informaciją. Be to, vyriškos ląstelės būna dviejų rūšių,

lemiančių vienokią ar kitokią vaiko lytį.

Kada atsirado ir kaip vystėsi gyvybė?

Mokslas tiria gyvybės atsiradimą. Daugelio mokslininkų atradimai padėjo

atsekti kada Žemėje atsirado gyvybė ir kaip ji vystėsi. Pagrindiniai įrody-

mai – ankstesnių geologinių laikotarpių nuosėdų sluoksniuose randamos fo-

silijos (suakmenėjusios ar mumifikuotos senovinių organizmų liekanos). Jos

liudija, kad šiuo metu egzistuojantys gyvūnai ar augalai atsirado ne iš karto

dabartiniu pavidalu, o per milijardus metų išsivystė palaipsniui iš paprasčiau-

sių vienaląsčių bakterijų. Apie bendrą visų gyvųjų organizmų kilmę liudija jų

naudojamas tas pats būdas perduoti palikuonims genetinę informaciją. Seniai

išnykę organizmai, visiškai nepanašūs į dabartinius, leidžia nustatyti, kaip

74

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

augo ir šakojosi gyvybės medis. Tiesa, ne į visus klausimus mokslininkai dar

gali atsakyti, daug gyvybės paslapčių tebelaukia savo tyrinėtojų.

Pirmieji organizmai – melsvabakterės. Maždaug septynis šimtus milijo-

nų metų, o gal dar trumpesnį laikotarpį,

Žemė buvo be gyvybės. Tik vėlesnėse

uolienose aptikta pirmykščių mikroor-

ganizmų – melsvabakterių. Tokią bak-

teriją sudaro vienintelė ląstelė, netgi

neturinti branduolio. Įdomu, jog mels-

vabakterės išliko iki mūsų laikų. Jų ga-

lima rasti įvairiose vietose vandenyje ir

dirvožemyje, gausu ir Lietuvoje. Tai tik

pro mikroskopą įžiūrimi, nejudrūs pa-

4.6 pav. Šiuolaikinės

darėliai (4.6 pav.). Jie dauginasi ląstelei

melsvabakterės, sulipusios į

dalijantis į dvi dalis. Tokios bakterijos

gijas. Vaizdas pro mikroskopą.

dažniausiai yra melsvai žalios spalvos ir

geba panaudoti saulės energiją. Ši jų savybė buvo nepaprastai svarbi gyvybės

raidai, nes sugėrusios šviesą melsvabakterės išskirdavo deguonį. Tad vėliau

galėjo atsirasti gyvūnų, naudojančių atmosferoje esantį deguonį.

Kitos išlikusios seniausios vienaląstės bakterijos – archėjos – buvo aptik-

tos karštosiose versmėse.

Kaip atsirado pirmosios bakterijos? Mokslas dar tik ieško atsakymo į šį

klausimą. Juk pirmykštės bakterijos jau turėjo savyje ne tik baltymų ir kitų

sudėtingų molekulių, bet ir genetinį kodą, užrašytą, matyt, dar tik vienos

vijos RNR. Ar galėjo tie primityvūs mikroorganizmai atsirasti savaiminiu

būdu iš neorganinės medžiagos? Juk, atrodo, negyvajai gamtai būdingesnis

irimas ir skaidymasis. Tačiau tam tikromis sąlygomis savaime gali susida-

ryti ir sudėtingi dariniai, pavyzdžiui, orui šąlant – ledo raštai ant langų.

Mokslininkai atliko eksperimentą: paruošė dujų mišinį, panašų į ankstyvą-

ją Žemės atmosferą, ir ilgą laiką veikė elektros išlydžiais, primenančiais tais

laikais dažnus žaibus. Iš tikrųjų, po kurio laiko susidarė gyvybei reikalingų

75

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

organinių junginių. Dar didesnė mokslo mįslė – kaip atsirado genetinis

kodas? Galbūt jis išsivystė iš paprastesnės paveldimumo formos? Kita ga-

lima versija – pirmosios bakterijos atkeliavo į mūsų planetą iš kosmoso.

Juk ant kai kurių nukritusių meteoritų aptinkama organinių medžiagų.

O viename Australijoje rastame meteorite buvo aptikta darinių, panašių į

suakmenėjusias melsvabakteres.

Ląstelėms naudinga bendrauti ir jungtis. Vienaląstės bakterijos linkusios

sudaryti kolonijas, tad, gyvuodamos greta, jos išmoko padėti viena kitai.

Manoma, kad ilgainiui kai kurios susiliejo į vieną sudėtingesnę ląstelę ir,

kaip jos dalys, pasiskirstė pareigomis: vienos sugerdavo saulės spindulius,

kitos, pasinaudodamos ta energija, gamino reikalingas medžiagas. Taip atsi-

rado pirmosios sudėtingesnės ląstelės su branduoliu. Joms irgi buvo naudin-

ga vienytis, tad palaipsniui išsivystė daugialąsčiai organizmai; juose ląstelės,

vykdančios tam tikras organizmo funkcijas, tapo organų užuomazgomis.

Genų mutacijos ir kova dėl būvio. DNR molekulė, veikiama skvarbiųjų

spindulių ar cheminių medžiagų, gali pakisti. Tokiu būdu atsirandantis

vieno ar kelių genų pokytis vadinamas genų mutacija. Tad, ląstelei daugi-

nantis, gaminamos pakitusios DNR molekulės kopijos ir atsiranda ląstelių

su kitokiais požymiais. O jeigu tai organizmo lytinės ląstelės, lemiančios jo

dauginimąsi, iškraipyta informacija perduodama palikuonims. Dauguma

tų atsitiktinių pokyčių būna nenaudingi, netgi pražūtingi, bet retkarčiais

tokiu būdu atsiranda ir naujų savybių, kurios suteikia tam tikro pranašumo

kovoje dėl būvio. Taip organizmai geriau prisitaiko prie aplinkos sąlygų,

išsivysto ir įsitvirtina nauji porūšiai ar rūšys.

Kokia jėga skatina gyvąją gamtą keistis ir tobulėti, įžvelgė įžymus

XIX a. anglų gamtininkas Čarlzas Darvinas (Charles Darwin) (4.7 pav.).

Naudodamasis kelionėje aplink pasaulį „Beagle“ laivu surinktais duome-

nimis apie gyvūnus ir augalus, jis parašė veikalą „Rūšių atsiradimas natūra-

liosios atrankos būdu, arba Pranašesnių veislių išlikimas kovoje dėl būvio“

(1859 m.). Taigi toji varomoji jėga yra nuolat gamtoje vykstanti negailes-

tinga kova dėl būvio: laimi geriausiai prisitaikę prie sąlygų organizmai, kuo

76

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

4.7 pav. Čarlzas Darvinas ir „Beagle“ laivas, kuriuo keliaudamas

aplink pasaulį, mokslininkas subrandino idėją, kad rūšys kinta ir to

priežastis yra natūralioji atranka vykstant kovai dėl būvio.

nors pranokstantys kitus. Naujų galimybių toje išlikimo kovoje suteikia

genų mutacijos, dėl jų įgyjamos naujos savybės, tobulesnė kūno sandara.

Gyvybės raida. Gyvybė atsirado ir ilgą laiką vystėsi vandenyje. Tik prieš du

milijardus metų ten pasirodė vienaląsčių organizmų, turinčių branduolį.

Prireikė dar milijardo metų, kad atsirastų daugialąsčių organizmų. Prieš

570 milijonų metų vandenyje ėmė plaukioti vabzdžių pirmtakai nariuota-

kojai, o dar po 70 milijonų metų atsirado žuvų (tik vėliau – jūrų augalų).

Kaip liudija nuosėdų sluoksniuose randamos fosilijos, prieš 540 milijonų

metų staiga labai pagausėjo gyvūnų tipų, tai siejama su skeleto atsiradimu.

Pagaliau prieš 500 milijonų metų gyvybė išplito į sausumą, matyt, vykstant

jūrų potvyniams ir atoslūgiams. Pirmiausia sausumoje įsikūrė augalai ir gry-

bai, netrukus jais pasekė nariuotakojai. Prieš 300 milijonų metų atsirado

roplių, prieš 230 milijonų metų nuo jų atsiskyrė žinduoliai, prieš 150 mili-

jonų metų atsirado paukščių. Tik maždaug prieš 2,3 milijono metų pasirodė

pirmykščiai žmonės; jie kilo iš vienos žmogbeždžionių genties – australo-

pitekų, gyvenusių Pietų Afrikoje.

77

Šešios gyvybės karalystės

Kaip gyvieji organizmai paskirstyti į karalystes? Nuo seno ke-

liautojai ir mokslininkai mėgino

sudaryti gyvūnų ir augalų sąrašus,

jungti juos į grupes. Tačiau, pasi-

kliaujant nepatikrintais pasako-

jimais, į tuos sąrašus patekdavo

ir fantastinių gyvūnų, kaip antai

paukštis feniksas (4.8 pav.), kuris

4.8 pav. Feniksas – mitinis paukštis.

gyvenąs penkis šimtus metų ir vis

Manyta, kad, artėjant ilgo jo gyvenimo

atgimstantis iš naujo, arba jūrų

pabaigai, feniksas susidegina ir

sirenos – pusiau paukštės, pusiau

vėl atgimsta iš savo pelenų.

moterys.

XVIII a. švedų gamtininkas Karlas Linėjus (Carl Linnæus) visus gy-

vuosius organizmus suskirstė pagal jų giminingumą. Ta klasifikacija vė-

liau buvo tikslinama ir pildoma, ji leidžia aprašyti visą gamtos įvairovę.

Gyvųjų organizmų pasaulis yra dalijamas į šešias karalystes: gyvūnų, gry-

bų, augalų, protistų (primityvių organizmų), ir net dvi bakterijų karalystes,

besiskiriančias savo sandara ir veikla. Kai kurie mokslininkai siūlo tą klasi-

fikaciją tobulinti – didinti karalysčių skaičių, netgi įvesti du stambesnius

vienetus – antkaralystes.

Karalystės toliau skirstomos į vis smulkėjančias dalis: tipus (gyvūnų)

arba skyrius (augalų), klases, būrius (gyvūnų) arba eiles (augalų), šeimas,

pošeimius, gentis, rūšis ir porūšius. (Panašiai kaip valstybės dalijamos į re-

gionus, sritis, rajonus ir pan.) Idant nebūtų painiavos įvairiomis kalbomis

įvardijant tuos pačius gyvuosius organizmus, moksle vartojami lotyniški

karalysčių ir jų dalių pavadinimai, dažnai kartu nurodant ir daugeliui įpras-

tus pavadinimus.

Katė iš katinių šeimos. Kaip pavyzdį imkime visiems žinomą naminę katę

(4.9 pav.). Ji priklauso gyvūnų karalystei, chordinių tipui, žinduolių kla-

sei, plėšriųjų žinduolių būriui, katinių šeimai, mažųjų kačių pošeimiui, felis

78

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

genčiai, vilpišio (miškinė katė) rūšiai ir katės

porūšiui. (Šiame apibūdinime, nesant lietu-

viško atitikmens, paliktas lotyniškas genties

pavadinimas felis. ) Nors kai kurie žmonės

juodą katę laiko vos ne velnio giminaite ir jos

vengia, ši, kaip ir pilka ar raina katė, priklauso

tam pačiam porūšiui.

Verta paminėti, kad katinių šeimai pri-

klauso ir tokie dideli plėšrūnai, kaip liūtas,

tig ras, ar leopardas. Iš tikrųjų jie yra tolimesni

dabartinių kačių giminaičiai. Tačiau visa šei-

ma buvo pavadinta katiniais, pagerbiant nors

4.9 pav. Katė – daugelio

ir mažiausią, bet žmogui seniai tarnaujantį

vaikų numylėtinė.

tos šeimos atstovą.

Kur ir kokia gyvybė tarpsta? Šešios gyvybės karalystės yra labai skirtingo

dydžio. Daugiausia žinoma gyvūnų rūšių – apie 1,3 milijono, penkis kartus

mažiau augalų rūšių. O mažiausios, dabartinėmis žiniomis, yra bakterijų ir

grybų karalystės. Tiesa, kuo smulkesni organizmai, tuo sunkiau juos aptikti.

Matyt, dar daug jų slepiasi Amazonijos džiunglėse, vandenynų gelmėse ar

kitose mažai ištirtose vietose. Tad tas gyvybės sąrašas yra nuolatos pildomas.

Daugiausia gyvybės knibžda atogrąžų džiunglėse. Rūšių mažėja einant

nuo pusiaujo ašigalių link. Tačiau, net ir esant labai nepalankioms sąlygoms,

surandama prie jų prisitaikiusių gyvųjų organizmų. Netgi perdžiūvusioje

dykumoje ar druskingame ežere. Vandenynų gelmėse, visiškoje tamsoje, ap-

tinkama ten gyvenančių kalmarų, kai kurių žuvų. O prie jūros dugne trykš-

tančių karštųjų versmių, kur temperatūra nenukrinta žemiau 40–50 °C,

netgi retsykiais viršija 100 °C, veisiasi vamzdiniai kirminai riftijos. Jos ener-

gijos gauna iš vandenilio sulfido, bet ne tiesiogiai, o maitindamosi bakterijo-

mis, kurios įsiurbia ir naudoja tą medžiagą (kitiems gyviesiems organizmams

vandenilio sulfidas yra didelis nuodas). Kai kurios bakterijos išgyvena net

verdančioje sieros rūgštyje. Antarktidoje, pragręžus 3,5 kilometro storio ledą,

rasta užšalusių bakterijų ir vienaląsčių grybų. Jie atgijo ir ėmė daugintis, nors

lede buvo pratūnoję 400 tūkstančių metų.

79

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

Išnykusios ir išlikusios rūšys. Dabar egzistuojančios gyvųjų organizmų

rūšys sudaro tik maždaug šimtadalį visų, kada nors gyvavusių Žemėje.

Fosilijos liudija, kad yra buvę tikrų gamtos kataklizmų, kurių metu išnyk-

davo daugelis rūšių, bet po to suklestėdavo sugebėjusios išlikti, gamta atsi-

naujindavo. Manoma, kad tuos esminius pokyčius sukeldavo katastrofiški

ugnikalnių išsiveržimai, o ypač – planetos susidūrimai su masyviais kosmi-

niais kūnais. Paskutinį kartą tai nutiko prieš 65 milijonus metų, kai išnyko

iki tol Žemėje viešpatavę dinozaurai (apie tai plačiau rašoma tolesniame

poskyryje „Gyvūnai“).

Nemažai rūšių pralaimėjo varžybas su naujais, geriau prisitaikiusiais

konkurentais, išnyko išstumtos į nepalankią joms aplinką. Tiesa, išlikdavo

ir žemesniųjų organizmų, suradusių savo gyvybinę nišą gamtoje. Deja, ga-

na daug gyvūnų ir augalų rūšių, ypač

per pastaruosius du šimtmečius, bu-

vo išnaikinta pajungiant visą gamtą

tik jos karaliaus – žmogaus – porei-

kiams tenkinti.

Biosfera. Tiek tarp karalysčių, tiek jų

viduje, vyksta nuolatinė kova dėl bū-

vio. Iš tikrųjų priešai ir konkurentai

gamtoje būtini, nes tik per negailes-

tingą atranką išlieka stipriausieji ir

sumaniausieji. Dar daugiau – vienos

rūšys tiesiog negalėtų gyvuoti be kitų,

kaip būtino maisto ir kaip populiaci-

jos gyvybingumą palaikančių priešų.

Tad visa gyvoji gamta yra glaudžiai

4.10 pav.

susipynusi tarpusavyje, sudaro ben-

Prie koralų rifo, kaip

ir visur gamtoje, susidaro įvairių

drą, stebėtinai darnią sistemą, kuri

gyvųjų organizmų bendrija.

vadinama biosfera (4.10 pav.).

80

Gyvieji slapukai

Klastingieji virusai. Virusai nepriklauso nė vienai gyvybės karalystei, nes

mokslininkai dar ginčijasi, ar juos galima priskirti gyviesiems organizmams.

Juk visi, kas gyvas, dauginasi. O virusai patys negeba daugintis. Tačiau jie turi

genetinį kodą ir pasirūpina palikuonimis priversdami svetimą ląstelę juos

gaminti. Matyt, virusai atsirado panašiu laiku kaip ir pirmosios vienaląstės

bakterijos.

Klastingą viruso prigimtį nurodo jo pavadinimas: lotyniškai virus reiškia

nuodą. Virusas maždaug šimtą kartų mažesnis už bakteriją. Jo sandara gana

paprasta: virusas turi tik nedide-

lę dvigubą DNR arba viengubą

RNR molekulę, truputį baltymų

ir apvalkalą su mažytėmis atau-

gėlėmis (4.11 pav.). Jomis virusas

prisitvirtina prie gyvos ląstelės

ir įterpia į ją savo genetinį kodą.

Kaip gegutė, padėjusi savo kiauši-

nį į svetimą lizdą, priverčia jo šei-

mininkę auginti gegužiuką, taip

ir virusas apgauna ląstelę ir joje

pasigamina net ne vienas, o daug

4.11 pav. Mažulytis kamuoliukas su

naujų virusų. „Atsidėkodami“ jie

ataugėlėmis – taip atrodo klastingas

koronavirusas, sukeliantis infekcinę

sunaikina pačią ląstelę, o patys

COVID-19 ligą. Tomis ataugėlėmis jis

skuba įsiterpti į kitas ląsteles. Tai

prisitvirtina prie žmogaus organizmo

tęsiasi, kol vidinė organizmo ap-

ląstelės, įterpia į ją savo genetinį kodą ir

sauga, pasigalandusi ginklus, ima

priverčia ląstelę gaminti naujus virusus.

kovoti su įsibrovėliais.

Yra žinoma tūkstančiai įvairių virusų ir nuolat atrandama naujų. Kai

kurie sukelia labai pavojingas ligas, tokias kaip AIDS, hepatitas, pasiutligė,

kovidas, gripas ir daugelį kitų. Vieni virusai atakuoja tik tam tikras ląsteles,

kiti ne tokie išrankūs. Antai pasiutligės virusai gali daugintis ir žmogaus,

ir gyvūno organizmuose, tad reikia pasisaugoti keistai besielgiančių šunų,

kačių ar lapių. O miške ne tik žvėrių, bet ir žmonių tyko erkės, kai kurios

81

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

įsisiurbusios užkrečia sunkia liga – encefalitu. Tačiau nuo jo, kaip ir nuo

daugelio kitų virusinių ligų, apsaugo skiepai.

Tiesa, būna ir naudingų virusų, kurie naikina žmogui ar kitiems gyvie-

siems organizmams pavojingas bakterijas.

Naudingos ir žalingos bakterijos. Šių neregimų mikroorganizmų pilna vi-

sur – dirvožemyje, vandenyje, ore, kitų organizmų viduje. Ežero ar šulinio

vanduo atrodo visiškai švarus, bet jo litre yra koks milijardas bakterijų. Nors

tik mažuma jų mums pavojingos, tačiau geriamąjį vandenį patartina virinti.

Bakterijos būna rutuliuko, lazdelės, spiralės, siūlo pavidalo; vyrauja vienaląs-

tės bakterijos, nors yra ir daugialąsčių. Dauguma šių mikroorganizmų daugi-

nasi paprasčiausiu būdu – dalijasi pusiau. Bakterijos sudaro net dvi karalystes,

kurių nariai skiriasi savo kilme ir sandara.

Bakterijų tiesiog knibžda dirvožemyje, ten jos atlieka labai svarbų vaid-

menį: skaido organines medžiagas į į jų sudedamąsias dalis, kurias įsisavina

augalai. O daugelį maisto produktų jos gadina, nes sukelia puvimą ir rūgimą.

Tačiau jei ne bakterijos, neturėtume nei rūgpienio ar jogurto, nei varškės ar

raugintų agurkėlių.

Milijardai bakterijų tarpsta ne tik ant žmogaus odos, bet ir jo organizmo

viduje, ypač burnoje ir žarnyne. Daugelis jų yra naudingos, nes padeda virš-

kinti maistą, be tų gerųjų bakterijų žmogus tiesiog negalėtų išgyventi. Tačiau

yra ir žalingų bakterijų, sukeliančių įvairias ligas.

Protistai. Šiai karalystei priskiriami primityvūs organizmai, kurie nepa-

teko į kitas karalystes. Jie mažai ištirti, nes dauguma jų nėra žmogui nei

ypač naudingi, nei ypač kenksmingi. Tarp protistų gausiausi yra pirmuo-

nys – vienaląsčiai organizmai, paplitę jūrose ir gėluose vandenyse. Jie su-

daro svarbią dalį planktono, kuriuo minta žuvys, netgi banginiai. O patys

protistai maitinasi bakterijomis ir organinėmis medžiagomis, tad valo van-

dens telkinius.

Daugelis protistų yra įžiūrimi tik pro mikroskopą, tačiau yra ir rekor-

dininkų, galinčių varžytis net su kitų karalysčių milžinais. Tai rudadumb-

liai, užaugantys net iki penkiasdešimties metrų ilgio. Jie turi kaspinų ar

82

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

siūlų pavidalą ir auga vandenyje, prisitvirtinę prie uolų, akmenų ar moliuskų.

Rudadumbliams priklauso ir jūros kopūstai, žmonių vartojami maistui.

Grybai. Atskirą karalystę sudaro paslaptingi

organizmai – grybai. Visiems gerai žinomi

baravykai, raudonviršiai ir kiti kepurėtieji

grybai (4.12, 4.13 pav.). Tiesa, matome tik

paviršiuje esančią jų dalį, o požeminė da-

lis – grybiena – užima gana didelį plotą,

iš jos ir išauga vaisiakūnis, kurį vadiname

4.12 pav. Baravykų šeimynėlė,

grybu. Taigi, jei norime ir kitą kartą toje

tokią aptikti norėtų

pačioje vietoje prisirinkti krepšį, neknaisio-

kiekvienas grybautojas.

kime žemės ir samanų, nes taip pažeidžiama

grybiena. Ji būna glaudžiai susijusi su tam

tikrais medžiais, tad baravykų neverta ieško-

ti alksnyne. Grybai iš medžių gauna anglia-

vandenių, bet ir medžiai naudojasi grybų

kaupiamomis mineralinėmis medžiagomis.

Antra vertus, egzistuoja medienos gry-

bas – trobagrybis, tiesa, kitos genties, kuris

ardo medieną, jis kartais įsimeta į drėgnus,

blogai vėdinamus pastatus.

Kepurėtieji grybai yra tarsi grybų didi-

kai, tik mažuma tarp maždaug šimto tūks-

tančių žinomų tos karalystės rūšių. Vieni

iš žinomiausių kitokių grybų yra pelėsiai.

Nors jie nėra mums malonūs, bet, būtent

4.13 pav. Žalsvoji

tyrinėjant pelėsius, buvo atrastas pirmasis

musmirė – nuodingiausias

antibiotikas. O tai yra veiksmingiausias

mūsų miškų grybas.

vaistas kovojant su įvairias ligas sukelian-

čiomis bakterijomis. Namie kepantys pyragus ar sklindžius vargu ar žino,

kad tešlą iškelia sparčiai augantis mieliagrybis. O stiklainyje su pasaldintu

vandeniu kartais auginamas arbatos grybas, jis gamina savito skonio gėrimą.

83

Augalai

Augalų rekordai. Augalų karalystė

labai įvairi, juk jai priklauso medžiai,

krūmai, žolės, samanos, kai kurie

dumbliai. Tą įvairovę apibūdina šios

karalystės rekordai. Didžiausias au-

galas, aišku, yra medis, o tarp jų pir-

mauja sekvoja – spygliuotis, augantis

Šiaurės Amerikoje; šitokie medžiai

kadaise žaliavo ir Lietuvoje. Sekvojos

iškyla net iki šimto metrų – aukščiau

nei Vilniaus dangoraižiai (4.14 pav.).

O mažiausią augalą galima pamatyti

dažname tvenkinyje, tai mažoji plū-

dena, kurios dydis tik 0,5–1 milimet-

4.14 pav. Vienas aukščiausių medžių

ras. Galima spėti, kad aukščiausias

pasaulyje – gigantiška sekvoja

medis ir ilgiausiai gyvuoja. Iš tikrųjų,

Generolas Šermanas. Jis auga Sekvojų

sekvojų amžius siekia du tūkstan-

nacionaliniame parke, Floridoje, JAV.

čius metų. Manoma, kad panašaus

Medžių karaliaus aukštis – 84 m, o

amžiaus yra sulaukęs ir Lietuvos re-

amžius – apie pustrečio tūkstančio metų. kordininkas Stelmužės ąžuolas. Vis

dėlto medžių ilgaamžiškumo rekor-

das – 4–5 tūkstančiai metų – pri-

klauso Afrikos savanų puošmenai

baobabui, kurio aukštis retai viršija

dvidešimt metrų (4.15 pav.). O gigan-

tiškų jūržolių, randamų Viduržemio

jūroje, amžius apstulbino netgi jas ti-

riančius mokslininkus: jis gali siekti

4.15 pav. Baobabas, augantis Afrikos

bei Australijos savanose. Jis žydi tik vieną

naktį, o apdulkina jį šikšnosparniai. Gyvena

baobabas net 4–5 tūkstančius metų.

84

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

du šimtus tūkstančių metų. Greičiausiai pasau-

lyje auga bambukas – per parą gali ištįsti net vieną metrą.

Žmonių ir vabzdžių dėmesį augalai patrau-

kia savo žiedais. Stambiausią žiedą turi raflezi-

ja, auganti Pietryčių Azijos atogrąžų miškuose

(4.16 pav.). Jos žiedo skersmuo siekia vieną met-

rą, o svoris – apie septynis kilogramus. Tokį žie-

4.16 pav. Didžiausias

dą raflezija sukrauna tik kas treji ketveri metai, pasaulyje raflezijos žiedas.

o žydi vos keletą dienų. Deja, skirtingai nei dau-

gelis gėlių, ji ne maloniai kvepia, o dvokia; tuo – pūvančios mėsos – kvapu

raflezija vilioja vabzdžius.

Kultūriniai augalai. Žmogus daugiausia maitinasi augalais ir produktais,

pagamintais iš jų. Jau prieš dešimt tūkstančių metų kai kurios klajoklės tau-

tos, gyvenusios derlingose žemėse Artimuosiuose Rytuose, Egipte ir Indijoje,

užsiėmė žemdirbyste – ėmė auginti maistui tinkamus augalus, kaip antai

kviečius, miežius, žirnius, taip pat linus audeklams. Panašiu laiku Pietų

Amerikoje buvo pradėti kultūrinti tenykščiai vertingi augalai – bulvės, ku-

kurūzai, pomidorai. Archeologiniais duomenimis, Lietuvoje dar II tūkstant-

metyje pr. m. e. buvo auginamos soros ir kanapės, vėliau paplito kviečiai,

miežiai, ropės, o nuo I–IV a. – rugiai, avižos, žirniai, pupos, linai.

Pastaraisiais amžiais buvo išvestos labai maistingos ir derlingos augalų

veislės, besiskiriančios nuo savo laukinių pirmtakų tarsi bajoras nuo var-

guolio. Dabar auginama apie pusantro tūkstančio sukultūrintų augalų rū-

šių. Vis daugiau egzotiškų vaisių bei daržovių matome ir mūsų parduotuvių

lentynose. Taigi žmogus gali valgyti nepaprastai įvairų maistą – atrinktus ir

išpuoselėtus geriausius visos planetos augalus. O gyvūnų racionas darosi vis

skurdesnis, nes žmogus atima iš jų teritorijas ir suvaržo migraciją.

Kokiu būdu žmogui pavyksta greitai tobulinti augalų rūšis? Juk gamtoje

panašūs pokyčiai trunka milijonus metų. Tačiau palankių genų mutacijų

reikia ilgai laukti, o žmogus gali valdyti ir net kurti tokius pokyčius. Nuo

seno augalų veislės buvo tobulinamos atrenkant geriausių augalų sėklas,

85

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

kryžminant skirtingas rūšis ir veisles. O XX a. kelrodžiu toje veikloje tapo

genetika – mokslas apie genus ir jų lemiamas augalų savybes. Pasirodė, kad

augalams galima perkelti ne tik tos

pačios karalystės rūšių, bet ir bakteri-

jų, grybų ar gyvūnų genus. Tokiu bū-

du buvo išvesti augalai, kurie atsparūs

kenkėjams, ligoms, šalnoms, ilgiau

išlieka švieži. Pavyzdžiui, įterpus po-

midorams žuvų, gyvenančių šaltuose

vandenyse, genų, išvesti šalčiui labiau

atsparūs augalai, jų vaisiai ilgiau ne-

genda. Vis dėlto dirbtinai pakeisti

(sakoma – genetiškai modifikuoti)

4.17 pav. Amalas, išbujojęs ant beržo šakos. augalai gali įgyti ir nenumatytų neigiamų savybių. Tad daugelis žmonių

vengia juos vartoti.

Augalai plėšrūnai. Grobuonių būna

ne tik tarp gyvūnų, bet ir tarp augalų.

Drėgnuosiuose atogrąžų miškuose,

kur pro tankią lapiją sunkiai pra-

siskverbia saulės spinduliai, bujoja

nemažai parazitinių augalų. Jie savo

ataugomis įsiskverbia į kito augalo ša-

knis ar stiebą ir iš jų siurbia reikalin-

gas maisto medžiagas. Toks parazitas

yra ir minėtoji raflezija. Ji pati neturi

nei šaknų, nei lapų, o savo didžiulį

žiedą išaugina naudodamasi lianos

(sumedėjęs vijoklis) syvais. Vijoklinis

4.18 pav. Šiam drugeliui nepasisekė – jis

fikusas elgiasi kitaip: jis lipa medžiu

nutūpė ant saulašarės lapo, primenančio

žiedą. Išsivaduoti iš lipnių jos spąstų

iki jo viršūnės, nustelbia jį, atimda-

drugeliui, matyt, nepavyks.

mas šviesą, ir lieka žaliuoti vienas ant

nudžiūvusio medžio. Lietuvoje tarp

86

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

beržų ar tuopų šakų kartais galima pamatyti kito augalo šakeles ar visą jų ka-

muolį (4.17 pav.). Tai amalas, išaugantis tiesiog ant medžio šakų, kur jo sėklų

užneša paukščiai. Tiesa, amalas iš medžio vagia tik mineralines medžiagas, o

angliavandenius gaminasi pats.

Yra ir plėšrių augalų, kurie gaudo vabzdžius. šitaip jie gauna azoto, ku-

rio trūksta skurdžioje dirvoje. Grobuonį augalą saulašarę galima pamatyti

ir Lietuvos pelkėse (4.18 pav.). Jos lapai apaugę gražiais plaukeliais, kurie

privilioja muselę ar kitą smulkų vabzdį. Tačiau vos jis nutupia ant saulašarės

lapo, jo plaukeliai užsiriečia, apgaubia įklimpusią auką, ir augalas per keletą

dienų ją suvirškina.

Augalai ginasi ir net... patys naikinasi.

Augalai negali pabėgti nuo priešų, bet

geba gintis. Tikriausiai kiekvienam

žmogui yra tekę nukentėti nuo dil-

gėlės. Jos lapuose gausybė mažų plau-

kelių. Palietus dilgėlę, tie plaukeliai

lūžta ir išsiskiria odą dirginanti rūgš-

tis. Kiti augalai, kaip antai erškėčiai ar

kaktusai, ginasi spygliais (4.19 pav.).

Gyvūnai vengia ir nuodingų augalų.

Gindamiesi nuo puolančių kenkėjų,

kai kurie augalai ima gaminti prie-

šus atbaidančias ar šiems kenkiančias

medžiagas.

Atlikęs savo paskirtį – pratęsęs

4.19 pav. Kaktusas – pusdykumių,

giminę, augalas turi laiku užleisti vie-

o pas mus – kambarinis augalas.

tą palikuonims. Tad kai kurie augalai

susinaikina patys. Daugiametis sumedėjęs augalas bambukas, žydintis tik

vieną kartą, subrandinęs vaisius, nudžiūsta. O Australijos krūmynai, pa-

ruošdami dirvą naujai kartai, patys save padega. Jie išskiria eterinį aliejų,

kuris, esant karštam ir sausam orui, lengvai užsiliepsnoja. Įdomu, kad gais-

ras ne tik nepakenkia tų augalų sėkloms, bet, priešingai – jos sudygsta tik

pakaitintos.

87

Gyvūnai

Maži, vislūs ir atsparūs. Kokių gyvūnų

rūšių žinoma daugiausia? Atsakyti į tą

klausimą lengva – aišku, vabzdžių. Juk

dauguma vabzdžių nepaprastai greitai

dauginasi. Iš vienos amaro patelės per

vieną vasarą gali atsirasti milijonai jos

palikuonių (aišku, jei bus palankios sąly-

gos veistis ir nesunaikins priešai). O žio-

4.20 pav. Skėrių antplūdis.

gų giminaičių skėrių kai kuriais metais

Palankiais metais šių vabzdžių

Afrikoje ar Azijoje prisidaugina tiek, kad

prisiveisia tiek daug, kad sudaro

jie sudaro net keliasdešimties kilometrų

didžiulius būrius, kurie užskridę

didumo debesis, kurie skrisdami užtem-

nugraužia visus augalus.

do saulę (4.20 pav.). Nutūpę ant žemės,

skėriai suryja visą augaliją didžiuliuose

plotuose.

Kai kurie vabzdžiai gali maitintis,

rodos, visiškai tam netinkamomis me-

džiagomis; antai kandžių lervos ėda ne

tik maisto produktus, bet ir kapoja vilną,

kailius, šilką, kinivarpos graužia medį,

o tarakonai – beveik viską, ką suranda

4.21 pav. Machaonas – vienas

savo aplinkoje (todėl jie paplitę visuose

gražiausių drugių Lietuvoje.

žemynuose, išskyrus Antarktidą). Kai

Paskelbtas 2002 metų vabzdžiu.

kurie vabzdžiai atlaiko gana dideles joni-

zuojančiosios spinduliuotės dozes, kurios yra mirtinos žmogui ir kitiems

gyvūnams.

Iš to trumpo apibūdinimo galėjo susidaryti gana neigiama nuomonė

apie vabzdžius. Iš tikrųjų dauguma jų yra labai naudingi, nes apdulkina

augalus, naikina organines atliekas. Bitės ar skruzdėlės yra, matyt, patys

darbščiausi gyvūnai. O dideli margaspalviai drugiai gali pretenduoti į pa-

čių gražiausių gyvūnų titulą (4.21 pav.).

88

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

Kodėl išnyko dinozaurai? Ilgą laiką mū-

sų planetoje viešpatavo dinozaurai, ku-

rių atvaizdus dabar galima pamatyti tik

paveikslėliuose, o skeletus – muziejuose

(4.22 pav.). Jų buvo visokiausių – bėgio-

jančių, šokinėjančių, plaukiojančių, skrai-

dančių, ir plėšrių, ir ramiai skabančių

augalus. Dinozaurų dydis irgi buvo įvai-

4.22 pav. Grėsmingo dinozauro

rus – nuo trisdešimties metrų ilgio pabai-

skeletas muziejuje.

sų iki viščiuko didumo padarėlių. Staiga

jie visi išnyko, beliko tik jų fosilijos, randamos įvairiose vietose. Mokslininkai

ilgai laužė galvas, kokia buvo masinės dinozaurų žūties priežastis. Ji pagaliau

paaiškėjo aptikus Centrinėje Amerikoje, Jukatano pusiasalyje ir Meksikos

įlankos dugne milžiniško, 180 kilometrų skersmens senovinio kraterio žymes.

Jį ištyrus, pasirodė, kad krateris atsirado prieš 65 milijonus metų, kaip tik di-

nozaurų žūties laikotarpiu, smogus į Žemę maždaug dešimties kilometrų di-

dumo kosminiam kūnui – asteroidui. Didžiules teritorijas nusiaubė gaisrai ir

neregėto aukščio vandenyno bangos. Į atmosferą buvo išsviestas milžiniškas

kiekis uolienų ir pelenų, kurie ne mėnesiams, o keleriems metams užtemdė

saulę, tad smarkiai atvėso. Dėl to žuvo ne tik dinozaurai, bet ir daugelis kitų

gyvūnų bei augalų. Vis dėlto ištvermingiausi gyvūnai, slėpęsi urvuose ir olose,

išgyveno. Nebelikus daugelio konkurentų bei priešų, tiems laimingiesiems

atsivėrė naujos galimybės vystytis. Iš jų ir kilo dabartinės rūšys.

Retsykiais pranešama, kad Loch Neso (Loch Ness) ežere Škotijoje ar

kitoje nuošalioje vietoje pastebėtas gyvūnas, panašus į dinozaurą. Tačiau tai

neįtikėtina, nes milijonus metų maža atsiskyrusi jų grupė negalėjo išgyventi.

Gyvūnų teritorijos. Ne tik šunų šeimininkai yra pastebėję jų įprotį nuolat,

prie kiekvieno medžio ar akmens kelti koją ir juos apšlapinti. Taip šunys,

paklusdami instinktui, žymi savo teritoriją. Katės irgi taip daro, bet trinda-

mosi snukiu ar liemeniu. Lapės, vilkai ar briedžiai bei nemažai kitų gyvūnų

taip pat nelaksto, kur įsinori. Suaugęs žvėris turi savo teritoriją, kurioje mai-

tinasi ir veisiasi. Neturėdamas galimybių įkalti riboženklių, žvėris užimtos

teritorijos ribas dažniausiai pažymi šlapimu ar išmatomis. O gerklingos

89

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

beždžionės gibonai apie savo valdas skelbia garsiais šūksniais. Jeigu koks

įžūlus ateivis mėgina įžengti į svetimą teritoriją, šeimininko būna aršiai

užpuolamas. Dauguma paukščių perėjimo laikotarpiu irgi užima teritorijas

aplink savo lizdus. Apie tai jie praneša giesmėmis. Savas teritorijas turi ir

kai kurios žuvys, taip pat bičių ir skruzdėlių bendruomenės.

Apsimesti moka ir gyvūnai. Saugodamiesi nuo priešų, kai kurie gyvūnai

apsimeta negyvais daiktais. Aišku, tai lemia ne protas, o instinktai, susi-

formavę ilgalaikės atrankos keliu. Kažkokia genų mutacija lėmė tokį elgesį,

ir jis padėdavo išgyventi, o nenaudojantys apgaulės individai žūdavo daž-

niau. Sprindžių vikšrai atsilošia nuo augalų taip, kad būtų panašūs į šakeles.

Drugio lėliukė primena sausą susisukusį lapą. O Amerikoje gyvenantis

žvėriukas oposumas, kilus pavojui, apsimeta negyvu taip vykusiai, kad tuo

patiki jį puolantis šuo. Jūrų arkliukai skarmaliai savo išvaizda mėgdžioja

dumblius. Panašia gudrybe naudojasi net kai kurie dykumų augalai, įgy-

jantys gulinčių akmenų pavidalą.

Dar naudingiau gyvūnui apsimesti kuo nors pavojingesniu, ypač to-

kiu, kurio išsigąstų grobikas. Ant prietemoje skraidančių stambių atogrąžų

drugių sparnų matyti ratilai, prime-

nantys pelėdos akis. Kiti, mažesni

drugiai imituoja geliančias vapsvas.

O aštuonkojis mėgdžiotojas ne vel-

tui pelnė tokį vardą, nes, įvairiai

suraitydamas savo čiuptuvus, moka

apsimesti net keliais kitais grėsmin-

gesniais gyvūnais.

Norėdami prisivilioti grobį, gu-

drauja bei apgaudinėja ir kai kurie

4.23 pav. Vabzdys maldininkas. Tykodamas plėšrūnai. Pietų kraštuose paplitęs,

grobio, jis apsimeta medžio šakele.

bet jau pasitaikantis ir Lietuvoje,

vabzdys maldininkas, tykodamas

grobio, sustingsta ir būna panašus į šakelę (4.23 pav.). Jūrų velnio nugaros

peleko spyglys primena besiraitančią kirmėlę. Grifinio vėžlio burnoje irgi yra

panaši į kirmėlę liežuvio išauga, kuria jis vilioja patiklias žuveles.

90

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

Ne tik kovoja, bet ir draugauja.

Ant Afrikoje gyvenančio paukš-

čio didžiojo einio nugaros nuolat

straksi mažas raudonas paukščiukas

(4.24 pav.). Žingsniuodamas per žo-

lę, einis išbaido visokius vabzdžius,

kuriuos mikliai nutveria paukščiu-

kas. Vis dėlto draugystė naudinga ne

tik nykštukui, bet ir milžinui. Mat

einis greitai bėgioja, tačiau sunkiai

skraido. Akylus paukščiukas, nuolat

pakylantis į orą, praneša einiui apie

gresiantį pavojų. Paukštis medaus

4.24 pav. Einis leidžia šiems mažiems

rodytojas maitinasi medumi ir bi-

paukštukams straksėti ant jo nugaros,

čių lervomis, bet pats išardyti bičių

nes jie įspėja savo globėją apie pavojus.

lizdo nesugeba. Tad į pagalbą jis pa-

sitelkia kitą medaus mėgėją – gyvūną, vadinamą medlaižiu. Paukštis jam

nurodo, kur yra susikūrusios savo lizdą bitės, o tuomet dalis grobio tenka

ir vedliui.

Kai kurios mažos žuvelės maitinasi parazitais, kurie veisiasi ant dide-

lių žuvų odos, šitaip įgydamos globėją. O sumanūs jūrų vėžiukai – kreve-

tės – atidaro nuolatines žuvų valyklas: apsilankantys klientai patys joms

atneša ėdesio. Netgi klastingieji krokodilai leidžia paukščiams sėjikams

įskristi į jų nasrus ir valyti dantis.

Tiesa gegutė draugystę supranta kitaip – ji padeda savo kiaušinius į kitų

paukščių lizdus jiems to nežinant, ir šie augina gegužiuką kaip savo vaiką.

Gyvūnai keliauninkai. Kai kurie gyvūnai prisitaikė prie besikeičiančio

klimato atlikdami ilgas varginančias keliones, veisdamiesi vienose vie-

tose, o nepalankų metų laiką praleisdami kitur. Daugiausia taip elgiasi

paukščiai, nes skristi beveik nėra kliūčių. Mūsų gandrai, gegutės, kregž-

dės žiemoja Afrikoje, Artimuosiuose Rytuose ar Pietų Azijoje (4.25 pav.),

varnėnai, vieversiai, pempės, strazdai – Viduržemio jūros šalyse, Vakarų

Europoje. Stebina jų gebėjimas puikiai orientuotis tų ilgų kelionių metų,

91

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

4.25 pav. Baltųjų gandrų perėjimo (gelsva spalva) ir žiemojimo

(mėlyna spalva) vietos. Lietuvos gandrai žiemoja Pietų Afrikoje.

sugrįžti į tą pačią vietą, į savo senąjį

lizdą. Lėktuvo pilotas be žemėlapio

ir navigacijos prietaisų to neįsteng-

tų padaryti. Manoma, kad paukš-

čiai naudojasi įvairiais orientyrais:

upėmis, kalnais, kitais ryškesniais

objektais, kryptį nustato pagal Saulę,

Mėnulį, žvaigždes, magnetinį lauką.

4.26 pav. Unguriai Lietuvoje gyvena

Migruoja ir kai kurie kiti gyvū-

Kuršių mariose ir kai kuriuose ežeruose

nai – baltieji lokiai, šiaurės elniai,

bei upėse, bet neršti iškeliauja prie

banginiai, jūrų vėžliai, netgi drugiai

Amerikos krantų, į Sargaso jūrą. Jų

monarchai. Mokslininkams ilgą lai-

kelionė Europos vandenimis ir per

ką mįsle buvo ungurys, gyvatę pri-

Atlantą trunka visus metus. Po neršto

menanti žuvis, gyvenanti ir Lietuvos

unguriai žūsta. O maži unguriukai

upėse bei ežeruose (4.26 pav.).

(mailius, dar visiškai nepanašus į

Būdavo sugaunami tik suaugę un-

suaugusius ungurius) grįžta atgal. Kaip

jie vieni nepaklysta, tebėra mįslė.

guriai, bet nepasitaikydavo jų jau-

niklių. Po ilgų tyrimų paaiškėjo,

kad unguriai neršti keliauja per visą

92

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

Atlanto vandenyną į Sargaso jūrą, netoli Kubos. Po neršto jie žūsta, tačiau

jų jaunikliai geba grįžti į Lietuvos ir kitų Europos šalių vandenis.

Gyvūnų rekordai. Di džiau sias gyvūnas gyvena, aišku, ne sausumoje, o van-

denyje, kur kūno svoris sumažėja per išstumto vandens svorį. Tai mėlynasis

banginis, kuris užauga iki 33 met rų ilgio ir iki 150 tonų svorio. Manoma, kad

tai didžiausias ne tik dabar gyvenantis, bet ir kada nors Žemėje egzistavęs

gyvūnas. Šis milžinas, kaip ir kiti banginiai, maitinasi planktonu, daugiausia

smulkiais vėžiagyviais.

Greičio rekordą lengviausia pasiekti ore. Sakalas keleivis gali skristi

100 km/h greičiu, o nerdamas žemyn ir puldamas auką išvysto net 300 km/h

greitį. Tiesa, ir sausumos gyvūnas – Afrikoje gyvenantis gepardas, kelias se-

kundes gali šuoliuoti 100 km/h greičiu.

Šokliausi yra maži vabzdžiai. Blusa iššoka iki 9 centimetrų į aukštį ir iki

30 centimetrų į tolį. Vis dėlto rekordas priklauso atogrąžų miškų gyventojai

seilinei cikadai. Šis vos 6 milimetrų didumo vabalėlis gali iššokti net į 70

centimetrų aukštį, kuris šimtąkart viršija jo paties ilgį.

Ilgaamžiškumu garsėja tingūs didieji vėžliai (4.27 pav.). Kai kurie

individai gali sulaukti ir šimto penkiasdešimties metų. O trumpiausiai

4.27 pav. Grifinis vėžlys, gyvenantis Misisipės baseine. Tai dar

jaunas gyvūnas; jis gali išaugti iki 1,4 m ilgio bei 100 kg svorio

ir sulaukti gerokai daugiau amžiaus negu jį laikantis žmogus.

93

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

gyvena drugiai – Lietuvoje aptinkamų maišuočių patinėliai – vos kelias

valandas.

Kiek proto turi gyvūnai?

Protas ir įgūdžiai. Protas – tai gebėjimas mąstyti. Apie jį sprendžiama ne-

tiesiogiai iš tikslingų veiksmų, savo elgesio koregavimo priklausomai nuo

sąlygų. Paplitusi nuomonė, kad protas būdingas tik žmogui. Tačiau, sa-

kydami, kad vienas žmogus yra protingesnis už kitą, jaunuolis – už vaiką,

pripažįstame, jog protas gali būti didesnis ar menkesnis. Kai kurių gyvūnų

elgesys liudija, kad jie irgi pasižymi protu, nors ir gerokai menkesniu negu

žmogus. Tad, matyt, nėra griežtos ribos, kur prasideda ir baigiasi protas;

kai kurie mažesnieji mūsų broliai taip pat turi jo pradmenis. Antra vertus,

tikslingi veiksmai gali būti nulemti ir įgimtų gebėjimų – instinktų. Tai

aptariama keletoje skyrelių kalbant apie atskirus gyvūnus.

Skruzdėlės ir bitės. Atrodytų, kad vabzdžiai su savo mažytėmis smegenimis

vargu ar gali turėti nors krislelį proto. Tačiau didelėmis kolonijomis gyve-

nantys vabzdžiai stebina puikia bendro gyvenimo organizacija ir tikslinga

veikla. Antai skruzdėlės augina amarus tarsi savo karves. Amarai išskiria

saldų skystį, kurį mėgsta skruzdėlės. Tad jos nuneša amarus ant augalų

jaunų ūglių, gina savo globotinius nuo boružių, blakių ir kitų vabzdžių.

Kitos rūšies skruzdėlės, vadinamos lapakarpėmis, augina savo mėgstamus

grybus. Tuo tikslu jos skina medžių lapus, karpo juos į dalis ir tempia į savo

požeminį lizdą. Ten jų gentainės juos kramto ir paverčia kompostu, ant

kurio auginami grybai. O kad jų lysvelėse nesiveistų piktžolės, skruzdėlės

jas apdoroja antibiotikais, kuriuos išskiria kiti maži grybeliai.

Bitė, grįžusi į avilį, geba kitoms bitėms pranešti, kur ji aptiko nektaro

turtingų augalų. Tą informaciją ji perduoda šokiu (4.28 pav.). Savo jude-

siais bitė nurodo ne tik kryptį, bet ir apytikslį atstumą iki tų augalų.

Vis dėlto tokie skruzdėlių ar bičių veiksmai yra susiformavę per

daugelį kartų ir atliekami instinktyviai, automatiškai. Taip atsirado ir

94

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

pasiskirstymas darbu, griežtos ben-

dro sugyvenimo taisyklės. Sunkiau

paaiškinti, kokiu būdu bendrijos na-

riai suderintai, be panikos veikia neį-

m

prastomis sąlygomis, užpuolus priešui.

1 s = 1 k

Tarsi egzistuotų kažkoks kolektyvinis

protas.

α

Kurie paukščiai sumanesni? Paukščio

gebėjimai nėra tiesiogiai susiję su jo

4.28 pav. Bitė, grįžusi į avilį, šokiu

dydžiu. Juk gudriausios yra varnos ir

perduoda informaciją apie aptiktus

papūgos, o vienas kvailiausių – erelis. Jį

medingus augalus. Ji, krypuodama į

sumanumu lenkia netgi žvirblis. Varna, šalis, ropoja vertikaliu koriu. Judėjimo

laikanti snape sūrio gabalėlį, kitaip nei

kryptis nurodo skridimo kampą

pasakėčioje, karkteli tik prispaudusi sū- saulės atžvilgiu. Šokio trukmė reiškia

atstumą iki tų augalų: kuo ilgiau

rį koja. Ji geba pasinaudoti šakelėmis

bitė juda krypuodama, tuo ilgesnis

ar kitais daiktais kaip paprasčiausiais

kelias. Po to ji pusračiu bėga atgal

įrankiais. O žalianugaris garnys, sto-

ir vėl juda krypuodama. Tai kartoja

vėdamas vandenyje ir nesulaukdamas

daugelį kartų, pakaitomis grįždama

priplaukiančių žuvų, kartais ima, kaip viena ir kita to paties apskritimo puse.

tikras meškeriotojas, mėtyti masa-

lą – vabzdžius ar plunksneles.

Išreikšdami savo nuotaiką, viliodami partnerį, įspėdami gentainius

apie gresiantį pavojų, paukščiai skleidžia tam tikrus garsus. Tai nėra kalba,

o tik atskiri įgimti signalai. Tiesa, papūgos ar varnos geba mėgdžioti girdė-

tus garsus, netgi žmogaus kalbą. O gabiausios papūgos kartais susieja gar-

sus su tam tikromis aplinkybėmis, antai sako „labas rytas“ tik ryte, o „labas

vakaras“ tik vakare. Vieno gamtininko auginta papūga atsisveikindavo su

svečiu sakydama „viso gero“ tik tuomet, kai svečias iš tikrųjų ketindavo

išeiti, bet tylėdavo šiam pereinant į kitą kambarį. Matyt, tai ji nustatydavo

iš svečio elgesio ar kalbos intonacijos.

Daugiau informacijos paukščiai perduoda kūno pozomis ir galvos

judesiais. Šiuo atžvilgiu paukščiai ir žvėrys netgi lenkia žmones, ku-

riems bendravimas judesiais tapo mažai reikalingas pradėjus naudoti

95

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

artikuliuotą kalbą. Štai ant dirvos nutūpė kuosų būrys. Jų vedlei pakilus

į obelį pasikrapštyti snapo, kitos ramiai sau lesioja toliau. Tačiau jei šioji

nusprendžia skristi į kitą vietą, kuosos iš kažkokio vedlės judesio supranta

jos ketinimą, ir visas būrys iš karto pakyla. Įvairūs judesiai ir pozos naudo-

jami viliojant partnerį ar aiškinantis santykius su priešininku, bet įdėmus

stebėtojas įžvelgia tų pačių standartinių veiksmų rinkinį.

Mūsų draugai delfinai.

Vieni iš protingiausių

gyvūnų yra delfinai. tar-

pusavyje jie bendrau ja

įvairiais garsais. Skleis-

dami ultragarsą (dide-

lio dažnio garsą) ir

re gistruodami jo atspin-

dį, delfinai nustato ne

tik atstumą iki objektų,

4.29 pav. Delfinų pasirodymas Lietuvos jūrų muziejuje. bet ir jų dydį bei formą.

Tai sumanūs, žaismingi, geranoriški gyvūnai.

Delfinai labai žaismingi,

lengvai dresuojami gyvū-

nai (4.29 pav.). Tad juos galima pamatyti jūrų muziejuose; toks muziejus

yra ir Klaipėdoje, Kopgalyje. Kariškiai Pietryčių Azijoje naudoja dresuotus

delfinus minoms aptikti. Mianmare upiniai delfinai talkina žvejams vary-

dami žuvis į tinklus.

Delfinai nepalieka bėdon pakliuvusių savo sužeistų gentainių, stengiasi

jiems pagelbėti, nors tarpusavyje kartais ir kovoja. Žinoma nemažai atvejų,

kai laukiniai delfinai yra padėję išplaukti skęstantiems ar sužeistiems žmo-

nėms. Deja, žmonės nėra taip palankiai nusiteikę delfinų atžvilgiu: juos

maistui medžioja Japonijos ir Skandinavijos šalių žvejai. Daug šių gyvūnų

žūsta įsipainioję į tinklus, upiniai delfinai serga ir nyksta dėl upių taršos.

Beždžionės. Artimiausi mūsų giminaičiai yra beždžionės, tačiau žmogus

kilo ne iš dabartinių, o iš seniai, prieš kelis milijonus metų, gyvenusių pir-

mykščių žmogbeždžionių. Didžiausiais gebėjimais pasižymi dabartinės

96

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

žmogbeždžionės – gibonai, oran-

gutanai, gorilos ir šimpanzės, ypač

pastarosios (4.30 pav.). Beždžionės

labai smalsios, domisi kiekvienu

nauju daiktu. Laikomos namuose,

gerai supranta žmones, bet mėgsta

krėsti visokias eibes (kuo protinges-

nė, tuo daugiau žalos gali padaryti).

Žmogbeždžionės kartais naudojasi

paprastais įrankiais. Šimpanzės geba

rūšiuoti daiktus pagal spalvą, formą

ar dydį, išmoksta skaičiuoti iki pen-

kių. Tačiau jas sunkiai sekasi išmo-

4.30 pav. Šimpanzė – žmogui

kyti tarti atskirus žodžius, nes balso

artimiausia žmogbeždžionė.

aparatas nėra išvystytas. Daug leng-

viau šimpanzės ir gorilos pramoksta kurčnebylių kalbos: ilgą laiką lavinamos,

įstengia, suvokdamos prasmę, įsiminti kelis šimtus žodžių ir jais naudotis.

Tad su jomis įmanoma truputį pasišnekėti, kaip su mažu vaiku. Taigi žmog-

beždžionių protas atitinka tokio vaiko protą.

Žmogus ir gyvoji gamta

Uždaras gyvybės ratas. Gyvojoje gamtoje būna susidariusi pusiausvyra

tarp įvairių gyvūnų rūšių, tad žmogui ją pažeidus gali atsirasti nenumaty-

tų pasek mių. Tai vaizdžiai liudija nedidelės Baro Kolorado salos Panamoje

istorija. Tenykščiai gyventojai džiaugėsi nuostabia atogrąžų gamta. Tačiau

jiems atrodė, kad būtų dar geriau – padaugėtų įvairių gyvūnų, nebereikėtų

saugoti naminių gyvulių, – jei saloje neliktų juos puldinėjančių pumų ir

jaguarų. Sumanyta – padaryta, bet netrukus to teko gailėtis. Išnaikinus

plėšrūnus, prisiveisė daug meškėnų bei graužikų. Jie suėsdavo medžių sėklas,

tad nebedygo nauji medžiai, miškas išretėjo. Jame sumažėjo paukščių ir

vabzdžių. Ėmė augti kitokie medžiai bei krūmai, kurie brandino smulkias

97

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

sėklas, mėgstamas žiurkių ir pelių, tad prisiveisė šių graužikų. Taigi gamta

ne praturtėjo, o nuskurdo.

Nesėkme baigėsi ir Kinijos valdžios mėginimas išnaikinti savo šalyje

žvirblius. Jie sulesa nemažai grūdų, tad buvo organizuota žvirblių gaudymo

akcija. Tačiau tie paukšteliai sudoroja ir daug kirmėlių bei kitų kenkėjų. Šių

labai prisidauginus, teko žvirblius veisti iš naujo.

Išnykę gyvūnai. Anot legendos,

didysis kunigaikštis Gediminas

Vilniaus kalvose nukovė taurą ir po

to, susapnavęs pranašišką sapną, čia

įkūrė savo sostinę. Tais laikais tau-

rai – stambūs laukiniai jaučiai – dar

gyveno Lietuvos miškuose. Būdami

geidžiamu didikų laimikiu, taurai

4.31 pav. Tauras – senovėje Lietuvos

Lietuvoje ir Lenkijoje išnyko XVI a.

giriose gyvenęs laukinis jautis. Jis

pradžioje (4.31 pav.). Vėliau mūsų

buvo išnaikintas XVI a. pradžioje.

krašte neliko ir rudųjų meškų, kai

kurių paukščių.

Pasaulyje žmonės išnaikino šimtus gyvūnų, tarp jų – didžiulį, žeme bė-

giojusį paukštį moa Naujojoje Zelandijoje, nerangią jūrų karvę, gyvenusią

prie Komandoro salų, sterblinį vilką Australijoje. Tik XX a. daugelis vals-

tybių ėmėsi globoti retas rūšis. Tačiau ir toliau iš gyvūnų atimami jiems

tinkami gyventi plotai, brakonieriai juos iš pasalų žudo net rezervatuose,

nemažai gyvūnų yra ties išnykimo riba – simpatinga didžioji koala, Amūro

tigras, Sumatros raganosis, gigantiškoji salamandra...

Atėjūnai. Gyvūnams ar augalams, nuo seno įsikūrusiems tam tikrose teri-

torijose, neretai pavojų kelia ir žalą vietinei gamtai daro invazinės – iš kitų

kraštų atkeliavusios – rūšys. Neretai jas, iš pažiūros naudingas, perkelia

patys žmonės. Jeigu naujoje vietoje kolonistams yra tinkamos sąlygos ir jie

neturi priešų, tai sparčiai išplinta išstumdami senąsias rūšis. Taip XIX a.

atsitiko Australijoje apgyvendinus triušius, tikintis iš jų mėsos ir kailiukų.

Tačiau šie graužikai baisiai vislūs, tad, nesant svarbiausių jų priešų – lapių,

98

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

kaipmat pa sklido visame žemyne. Triušiai nuėsdavo žolę, reikalingą kitiems

naminiams ir laukiniams žolėdžiams gyvūnams. Tad teko triušius naikinti

įvairiausiais būdais, netgi užkrėsti ligomis, sukeliančiomis masinę jų žūtį.

Kartais gyvūnai atkeliauja laivais, su persiunčiamais kroviniais. Į

Juodąją jūrą nuo rytinių Amerikos krantų, matyt, su vandeniu, kurį tuš-

čiuose triumuose gabena laivai, apie 1980 m. pakliuvo medūzas primenan-

tys šukuočiai, kurie, labai išplitę, tapo ir tenykštės gamtos, ir poilsiautojų

siaubu. 2006 m. šukuočiai pastebėti ir Baltijos jūroje. Matyt, su bulvėmis

ar kitomis daržovėmis iš Šiaurės Amerikos į Europą pateko bulvinių auga-

lų kenkėjai – kolorado vabalai. Jie pasiekė ir Lietuvą. Dauguma paukščių

šių vabalų bei jų lervų nelesa, tad su jais tenka kovoti cheminėmis priemo-

nėmis, kurios naikina ir kitus vabzdžius, teršia dirvą.

Lietuvoje labai išplito piktžolė, žmonių vadinama amerikonka (tikrasis

jos pavadinimas – smulkiažiedė galinsoga). Tai Centrinės ir Pietų Amerikos

augalas, kuris kaip vaistažolė buvo pra-

dėtas auginti Anglijoje XVIII a. pabai-

goje. Tačiau galinsoga pasirodė esanti

tikra užkariautoja; jos sėklos plito, ma-

tyt, kartu su pašarais, tad ji tapo viena

iš įkyriausių piktžolių ne tik Britų salo-

se, bet ir visame Europos žemyne. Beje,

galinsogos tikrai vertingos vaistinės

savybės pas mus tebėra mažai žinomos.

Nuo vasaros vidurio įvairiose Lietuvos

vietose atkreipia dėmesį kita atėjū-

nė – ryškiai geltonai žydinti kanadinė

rykštenė (4.32 pav.). Ji buvo pradėta

auginti gėlininkų apie 1980 m. kaip

gražus dekoratyvinis augalas. Tačiau

rykštenė subrandina daug lengvų sėk-

lų, kurias išnešioja vėjas. Be to, ji ne-

4.32 pav. Kanadinė rykštenė –

reikli dirvožemiui, gerai ištveria sausrą

gražus, bet vietinę augaliją

ir šaltį. Tad greit susidaro rykštenės

nustelbiantis, greitai plintantis

sąžalynai, kurie nustelbia kitus augalus.

invazinis augalas.

99

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

(Tiesa, mūsų krašte auga ir sava, mažiau agresyvi – paprastoji rykštenė.)

Aplinkosaugininkai ragina negailestingai naikinti kanadines rykštenes, kaip

ir pievose išplitusius kitus invazinius augalus – lubinus.

Raudonoji knyga. Norint išsaugo-

ti įvairų ir turtingą gamtos pasaulį,

kuris sparčiai nyksta dėl žmogaus

veiklos, 1966 m. buvo sudaryta

Tarptautinė raudonoji knyga – nyks-

tančių rūšių sąrašas. Vėliau atsirado

ir tokios atskirų valstybių knygos

(4.33 pav.). Jose įrašomos tiek to-

je šalyje jau išnykusios rūšys, tiek

sparčiai nykstančios ar negausios.

Pastarosioms priskiriami gyvūnai,

augalai ir grybai yra saugomi įstaty-

mo, už jų naikinimą skiriamos ne-

mažos baudos. Lietuvos raudonosios

knygos duomenimis, mūsų krašte yra

išnykę apie penkiasdešimt gyvūnų ir

4.33 pav. Lietuvos raudonoji knyga. Į ją

augalų rūšių, tarp jų: žinduoliai – ru-

įrašytos retos, nykstančios ir, deja, jau

dasis lokys ir ąžuolinė miegapelė;

išnykusios mūsų šalies gyvūnų, augalų

paukščiai – kilnusis erelis, gyvatėdis,

ir grybų rūšys. Ji pateikiama ir internete

kuoduotasis vieversys; žuvys – sturys

adresu www.raudonojiknyga.lt.

bei sparis; vabzdžiai – šiaurinis elnia-

vabalis ir mėlynoji bitė; augalai – eu-

ropinis kukmedis, gulsčioji jonažolė, pelkinis kardelis... O retų, saugotinų

rūšių toje knygoje yra įrašyta apie septynis šimtus. Lietuvoje, kaip ir kai-

myninėse šalyse, labai reti paukščiai: didysis erelis rėksnys, didysis apuokas,

juodasis gandras, miškuose nedaug belikę lūšių, sparčiai mažėja putpelių,

Rytų Lietuvoje gyvenančių balinių vėžlių.

Galima ir pasidžiaugti: ėmusis apsaugos priemonių, kai kurių gyvūnų

Lietuvoje pagausėjo, tarp jų – stumbrai, ūdros, griežlės, gervės. Pavyko padi-

dinti jūrinių erelių, vertingų žuvų – šlakių skaičių.

100

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

Kaip padėti mažesniesiems

broliams? Žmogaus, pro-

tingiausio ir galingiausio

Žemėje, pareiga padėti savo

mažesniesiems broliams. Tai

turėtų daryti ne tik gamto-

saugininkai, bet ir kiekvie-

nas iš mūsų. Kodėl gyvūnai

bėga ir slepiasi? Nes nuolat

nukenčia nuo žmonių, yra

jų persekiojami ar skriau-

džiami. Jeigu žmonės el-

giasi draugiškai, ir gyvūnai

tampa nebaikštūs. Leiskime

kaimynystėje įsikūrusiems

paukščiams ramiai perėti

ir auginti jauniklius. Patys

padėkime jiems susirasti

būstą – inkilėliai reikalingi

ne tik varnėnams, bet ir pe-

lėdoms, zylėms, netgi šikšno-

sparniams. Nepersekiokime

4.34 pav. Žaltys neretai nukenčia dėl savo

žalčių vien todėl, kad jie pri- panašumo į gyvatę. Iš tikrųjų juos atskirti nesunku.

mena gyvates, o mes nemo-

Geltonskruostis žaltys (Lietuvoje labiausiai

kame atpažinti (4.34 pav.).

paplitusi rūšis) galvos šonuose turi po gelsvą

Ar sode apsigyvenusių rupū-

dėmelę, o gyvatei per nugarą eina raina juosta.

žių, nes jos atrodo nesimpa-

tiškos. Net jei mažesnieji broliai kuo nors neįtinka ar kenkia, supraskime,

kad jie turi savų interesų, kaip antai kurmiai ar skruzdėlės.

Nereikia imti surastų paukščiukų bei žvėriukų į rankas ar neštis namo;

tikriausiai jų tėvai yra netoliese ir patys pasirūpins, kai tik nueisite į šalį.

Žmonių namuose auginami laukiniai gyvūnai dažniausiai ilgai neišgyvena, o

paleisti į laisvę nebemoka patys susirasti maisto. Globa irgi turi būti protin-

ga. Neretai vasarą tenka matyti žmones, šeriančius laukines gulbes ar antis.

101

DI DŽ I AUSI A PA SL A P T I S – GY V Y BĖ

Jos pripranta būti maitinamos, to tikisi ir blogėjant orams, tad nebeskrenda į

šiltuosius kraštus. Nevertėtų skubėti lesinti ir Lietuvoje žiemojančių paukš-

čių pirmiesiems šalčiams užėjus – kol nėra daug sniego, jie gali išsiversti pa-

tys. O pradėjus jais rūpintis, būtina tai daryti nuolat, iki žiemos pabaigos.

102

V. PROTINGASIS ŽMOGUS

Kada žmogus atsiskyrė nuo gyvūnų?

Kada ir kur atsirado mūsų protėvis – protingasis žmogus?

Kiek skiriasi individų, priklausančių įvairioms

rasėms, genetinė informacija?

Nuo ko labiau priklauso žmogaus likimas – nuo genų,

kuriuos jis paveldi iš savo tėvų, ar nuo gyvenimo sąlygų?

Ar vaikų, turinčių geriausias gyvenimo

sąlygas, pasiekimai būna didžiausi?

Kokie žmogaus elgsenos bruožai yra paveldėti iš tolimų jo protėvių?

Kokia mįslinga žmogaus savybė apibūdinama kaip charizma?

Kaip pelnyti tėvų meilę?

Kaip atsirado žmogus?

Seniausias žmogaus protėvis. 1994 m. pabaigoje tarptautinė archeologų

ekspedicija Etiopijoje, prie Avašo upės, aptiko du senovinės būtybės kaulus.

Atidžiai apžiūrėjus tą vietą, buvo surasta dar apie šimtą kaulų gabalėlių.

Paskui keliolika metų jie buvo tiriami. Iš tų gabalėlių pavyko atstatyti be-

veik visą skeletą ir pasirodė, kad jis priklauso žmogaus protėviui, gyvenu-

siam net prieš 4,4 milijono metų. Paskelbti tų tyrimų rezultatai sukėlė tikrą

mokslo sensaciją.

Tas seniausias žinomas mūsų protėvis buvo pavadintas Ardžiu (Ardi);

taip etiopai vadina pirmą, žemiausią namo aukštą. Ardis buvo tik 120 cen-

timetrų ūgio ir maždaug 50 kilogramų svorio. Jo, dabartinio žmogaus ir

artimiausios jam žmogbeždžionės – šimpanzės kaulų palyginimas liudija,

kad tuo metu žmogaus ir šimpanzės protėviai jau buvo atsiskyrę. Ardis dar

karstėsi medžiais, bet žeme jau vaikščiojo stačias, nors ir trumpais atstu-

mais. Jo smegenys buvo panašaus dydžio kaip beždžionės.

Sumanusis žmogus. Žmogaus protėvis kovoje dėl būvio labiau pasikliovė

savo protiniais gebėjimais ir tai jam, palyginti su kitais gyvūnais, teikė pra-

našumų. Tačiau jo smegenys tobulėjo labai pamažu. Tik maždaug prieš 2,3

milijono metų jo protas tiek išsivystė, kad šią rūšį jau galima priskirti nau-

jai – žmogaus – rūšiai. Tuo metu, sprendžiant pagal kaulų radinius, Rytų

Afrikoje gyveno sumanusis žmogus (lot. Homo habilis). Jis jau nebesikarstė

medžiais ir tvirtai vaikščiojo stačias. Tad rankos buvo laisvesnės ir prisitaikė

naujai paskirčiai, kaip antai paprastiems įrankiamKaip atsirado žmogus?s

gaminti ir jais naudotis (5.1 pav.). Todėl mokslininkai šį žmogų pavadino

sumaniuoju. Jis naudojo ne tik lazdas, bet ir akmeninius įrankius.

Stačiasis žmogus. Maždaug prieš du milijonus metų toje pačioje Afrikoje iš

sumaniojo žmogaus išsivystė kita rūšis, pavadinta stačiuoju žmogumi (lot.

Homo erectus). Nors stačiomis jau vaikščiojo sumanusis žmogus ir net Ardis,

bet būtent stačiasis žmogus geriau išnaudojo tokios stovėsenos ir laisvų ran-

kų privalumus. Trindamas medį į medį, jis išmoko susikurti ugnį, tai suteikė

galimybę šildytis ir gaminti maistą (5.2 pav.). Gerokai padidėjus smegenims,

104

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

stačiasis žmogus jau galėjo su-

sikalbėti ne tik šūksniais, bet

ir išreikšti savo mintis žodžiais.

Šie žmonės gyveno olose, bet

jau ręsdavosi ir priedangas, pri-

menančias dabartines palapines.

Veikdami sutartinai, jie sume-

džiodavo net stambius gyvūnus.

Tie nauji gebėjimai leido rūšiai

išplisti ne tik Afrikoje, bet ir

Azijoje bei Europoje.

5.1 pav. Sumaniojo žmogaus pagaminti

paprasčiausi įrankiai – nuskelti aštrūs

Neandertalietis. Iš Europoje gy-

akmenys. Jais jis darinėdavo sumedžiotą

venusio stačiojo žmogaus maž-

laimikį, pjaudavo medžių šakas.

daug prieš 400 tūkstančių metų

kilo neandertalietis. Tuo metu

buvo gana vėsus klimatas, karto-

josi ledynmečiai, bet neanderta-

liečiai jau mokėjo išdirbti žvėrių

kailius ir siuvosi drabužius. Jie

naudojo titnaginius įrankius,

matyt, rentėsi paprastus būstus.

Randami neandertaliečių kaulai

su sugijusiais lūžiais liudija, kad

5.2 pav. Stačiasis žmogus jau

jie jau rūpinosi sužeistaisiais. O

mokėjo susikurti ugnį.

mirusieji buvo laidojami žemė-

je su įkapėmis. Neandertaliečiai išnyko tik maždaug prieš keturiasdešimt

tūkstančių metų. Manoma, kadtam galėjo turėti įtakos naujos rūšies žmo-

nių plitimas į neandertaliečių gyvenamas teritorijas.

Protingojo žmogaus atsiradimas ir migracija. Tiesioginis mūsų protė-

vis – protingasis žmogus (lot. Homo sapiens) atsirado Afrikoje maždaug

prieš 300 tūkstančių metų. Jo smegenys buvo jau tokio dydžio kaip ir šiuo-

laikinio žmogaus, jis gebėjo mąstyti, mėgino suprasti reiškinių priežastis,

105

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

perduodavo savo patirtį iš kartos į kartą. Gyvendami ir medžiodami gerai

organizuotomis grupėmis, šios rūšies žmonės išplito visoje Afrikoje ir pra-

dėjo migruoti į kitus žemynus: prieš 50 tūkstančių metų pasiekė Australiją,

o prieš 15–20 tūkstančių metų iš Azijos per Beringo sąsiaurį persikėlė ir į

Ameriką (5.3 pav.).

Ilgainiui žmonės, gyvendami izoliuotose teritorijose, esant nevieno-

doms sąlygoms ir klimatui, ėmė skirtis odos spalva ir kai kuriais kitais

požymiais. Susiformavo trys pagrindinės rasės – europidai, negridai ir

mongolidai.. Tačiau visos rasės priklauso vienai ir tai pačiai protingojo

žmogaus rūšiai.

Kodėl būtent žmogus įgijo protą? Gamta tobulino savo kūrinius ir, matyt,

anksčiau ar vėliau tą evoliuciją turėjo vainikuoti aukštesnio proto atsira-

dimas. Natūralu, kad toks virsmas įvyko ne ropliuose ar žuvyse, o aukš-

tesniuosiuose gyvūnuose. Kita vertus, protas buvo labiausiai reikalingas

ne stipriausiems ar greičiausiems, kurie ir taip sėkmingai kovojo dėl savo

būvio, o mažiau fizinėmis galiomis gamtos apdovanotiems žmogaus pro-

tėviams, kurie neįstengė greitai bėgioti ar laipioti medžiais, nepasižymėjo

jėga, nematė tamsoje, be to, gyveno labai pavojingoje Afrikos savanoje. Toji

5.3 pav. Afrikoje maždaug prieš 300 tūkstančių metų atsiradusi

protingojo žmogaus rūšis palaipsniui išplito po visą planetą.

Archeologiniai radiniai padėjo nustatyti, kaip vyko ta migracija.

106

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

negailestinga atranka, iškėlusi žūtbūtinę dilemą – kuo nors pranokti savo

priešus arba išnykti, – matyt, ir įskėlė proto kibirkštį.

Ar likimą lemia genai?

Genai – organizmo instrukcijos. Žmogus gimsta su rinkiniu instrukcijų,

koks jis turi būti. Kaip rašoma ankstesnio skyriaus poskyryje „Gyvybės ko-

das“, tos instrukcijos slypi sudėtingoje DNR molekulėje, atskirose jos daly-

se – genuose. Jie ne tiesiogiai, o per baltymus, jų veikimą lemia tam tikrus

žmogaus požymius. Dažniausiai vieną požymį lemia ne vienas genas, o kelių,

netgi daugelio genų kombinacija, tad tai nėra lengva atsekti. Ne visi genai

aktyvuojami iš karto, o pradeda veikti vėliau, kai organizme susidaro tai

skatinantys fermentai.

Atskirų individų genetinis kodas įvairuoja tik maždaug 0,1 proc. (nors

tai sudaro tris milijonus nukleotidų). Taigi mes visi daugiau panašūs negu

skirtingi, netgi priklausantys ne tai pačiai rasei.

Ką ir kaip vaikai paveldi iš tėvų? Vaiko genetinę informaciją lemia abiejų tė-

vų genai, jų kombinacija, tad atsekti paveldimumą nėra lengva. Paprasčiausias

dėsningumas galioja, kai vieną požymį lemia vienas genas. Jeigu tėvai vaikui

perdavė po skirtingą geną, požymį lemia tas, kuris yra dominuojantis, tai yra

stipresnis. Pavyzdžiui, garbanoti plaukai laimi prieš lygius plaukus. Kada

garbanota motina yra tikra garbanė – turi abu garbanas lemiančius genus, visi

vaikai šeimoje bus garbanoti, nepriklausomai nuo to, kokie yra tėvo plaukai.

Antra vertus, garbanotiems tėvams gali gimti vaikas ir lygiais plaukais; taip

nutiks, jei abu tėvai turėjo po lygių plaukų geną ir būtent jį perdavė vaikui.

Taigi ir vargšas genas, kuris nelemia jokio žmogaus požymio, išlieka jo DNR,

tad gali pasireikšti vėlesnėje kartoje.

Lengva matyti, kad vaikai dažnai paveldi tėvų veido bruožus – nosies,

ausų ir lūpų formą, akių spalvą, plaukų tipą. Genetinė informacija lemia ir

daugelį išorinių bei vidinių kūno požymių, iš kurių žinomiausi – dešiniaran-

kiškumas ar kairiarankiškumas, kraujo grupė. Tačiau, priklausomai nuo genų

107

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

kombinacijų, vaikas gali būti labai panašus į kurį nors iš tėvų, kartais turėti

abiejų bruožų, o neretai sunku įžvelgti kokį nors panašumą. Deja, genų ano-

malijos ir defektai taip pat lemia ne tik polinkį, bet kartais ir neišvengiamą

sunkią ligą. Iš viso žinoma keli tūkstančiai genetinių ligų, laimė, jos yra gana

retos.

Vis dėlto palankios ar nepalankios aplinkos sąlygos turi didžiulės įta-

kos, kaip bus realizuota genetinė informacija. Tai akivaizdžiai demonstruoja

augalo pavyzdys: gėlė, pasodinta derlingoje ir nederlingoje dirvoje, atrodo

skirtingai, antruoju atveju gali visiškai nežydėti ar net sudaryti įspūdį, kad tai

kitoks augalas. Aplinkos sąlygos turi ypač didelės įtakos psichinėms žmogaus

savybėms, jo gabumų atsiskleidimui. Yra žinomos dailininkų, mokslininkų,

muzikų, rašytojų dinastijos – kelios kartos, stebinančios kūryba bei darbais to-

je pačioje srityje. Tačiau gal tai lemia ne tiek prigimtis, o itin palanki terpė šei-

moje, kryptingas auklėjimas, atkaklus pačių vaikų siekis? Kiek žmogaus veik los

sėkmė priklauso nuo genų ir kiek – nuo sąlygų, atskleidžia dvynių tyrimai.

Dvyniai. Kartais tenka matyti du ne-

paprastai panašius, to paties amžiaus

dvynius brolius ar seseris (5.4 pav.).

Visiškai vienodi būna tik vadinamieji

identiški dvyniai, atsiradę iš motinos

vienos kiaušialąstės. Tik jie turi vie-

nodus genų rinkinius. Stebint tolesnį

jų gyvenimą, galima įvertinti, kiek

žmogus gali nukrypti nuo paveldėtų

instrukcijų. Tačiau identiški dvyniai

dažniausiai auga vienodomis sąly-

gomis. Tarp jų būna labai glaudūs,

ypatingi ryšiai, taigi jie keičiasi ir for-

muoja save irgi drauge. Tik retkarčiais

5.4 pav. Identiškos dvynės.

tokie dvyniai gyvena visiškai atskirai;

Jų kartais neskiria netgi tėvai.

šie atvejai ir būna įdomiausi moks-

lininkams. Pasirodo, kad ir išskirti

identiški dvyniai dažniausiai renkasi

108

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

artimas profesijas, jų pasiekimai būna gana panašūs, jie padaro netgi panašius

nusikaltimus. Tie ir kiti tyrimai leidžia daryti išvadą, kad žmogaus likimą

daugiausia lemia genai. Tačiau palankios sąlygos, o ypač paties žmogaus valia

bei atkaklumas, gali gerokai, netgi iš esmės, pagerinti prigimtinę programą.

Taigi nėra neišvengiamo likimo, žmogui įmanoma jį keisti ir valdyti.

Palankios ir nepalankios sąlygos. Vaikystė yra pats svarbiausias žmogaus,

kaip asmenybės, formavimosi laikotarpis. O tuo metu jam daugiausia įtakos

turi tėvai. Tačiau kartais vaikui trūksta jų dėmesio, tėvai nepadeda įveikti

sunkumų ar netgi duoda netinkamą pavyzdį. Netikęs ir kitas kraštutinu-

mas – perdėtas rūpinimasis vaiku nesuteikiant jam laisvės rinktis ir spręsti

pačiam. Jeigu šeima gyvena vargingai, vaikas daug ko stokoja. Antra vertus,

pernelyg geros gyvenimo sąlygos irgi nėra palankios bręstančiam žmogui,

nes jis neišmoksta kovoti su sunkumais, atkakliai siekti tikslo. Sunkumai

gniuždo, jeigu jie nepakeliami, bet, neįpratus jų įveikti, plaukiama pasro-

viui, kur kreipia prigimtis ir įvairūs atsitiktinumai. Tad neretai daugiausia

gyvenime pasiekia vaikai iš šeimų, priklausančių viduriniajam sluoksniui.

Daug lemia ir mokykla, kuri ne tik suteikia žinių, bet – ne mažiau

svarbu – padeda vaikui atskleisti savo gabumus. Aišku, tik jam pačiam

stengiantis surasti savo gyvenimo kelią. Jei, baigus vidurinę mokyklą, toles-

nis kelias pasirenkamas atsitiktinai ar jį parenka tėvai savo nuožiūra, labai

tikėtina, kad žmogui teks visą gyvenimą dirbti nemielą darbą.

Sėkmės formulė. Žymių, daug pasiekusių žmonių dažnai klausiama, kas

lėmė jų sėkmę. Jie paprastai mini ne tik gabumus, bet ir atkaklų darbą,

netgi jam teikia daugiau reikšmės. Iš tikrųjų, pritingintį talentą dažnai

aplenkia mažiau gabūs, bet darbštesni jo draugai. Tačiau lemia ne darbštu-

mas atliekant įvairius darbus, o atkaklumas siekiant užsibrėžto tikslo. Jį sau

išsikėlęs žmogus tarsi įgyja burtų lazdelę, kuri, priėjus kryžkelę, nurodo kur

link eiti toliau. Aišku, tikslas turi atitikti gabumus ir galimybes, bet būti

pakankamai aukštas, ties galimybių riba. Būtina sėkmės sąlyga – nebijoti

sunkumų ir pasitikėti savimi: „Aš galiu ir tai padarysiu.“ O siekti verta

gerai apgalvojus, kaip tai padaryti, ir itin atkakliai. Žmogaus charakterio

kietumą išbando nesėkmės, kurių visada pasitaiko. Svarbu išsiaiškinti, kodėl

109

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

jos nutiko, ir klaidų nekartoti. Taigi sėkmės formulė: žmogaus gabumus

atitinkantis tikslas, atkaklus jo siekimas, pasitikėjimas savimi.

Žmogaus galimybių ribos

Sporto rekordai. Fizines žmogaus galimybes geriausiai apibūdina sporto

rekordai. Didžiausią greitį pasiekia vyrai bėgdami 100 metrų. Pirmosiose

olimpinėse žaidynėse 1896 m. aukso medalį laimėjęs amerikietis Tomas

Berkas (Thomas Burke) nubėgo šį nuotolį per 12 sekundžių; dabar toks

rezultatas pasiekiamas per

miesto varžybas. Pasaulio

rekordas nuolat gerėjo, nes

buvo tobulinama bėgimo

technika, didinami treni-

ruočių krūviai; be to, at-

renkami jaunesni talentai.

Po keturiasdešimties metų

garsusis bėgikas Džesis

Ovensas ( Jesse Owens)

5.5 pav. Greičiausias žmogus pasaulyje Jusainas

pasiekė įspūdingą rekor-

Boltas laimi 100 m bėgimo finalą Olimpinėse

dą – 10,2 sekundės; kurį

vasaros žaidynėse Londone 2012 m.

laiką tai buvo vadinama

žmogaus galimybių riba.

Tad kai 1960 m. Arminas Haris (Armin Hary) įveikė nuotolį per 10 sekun-

džių, teisėjai tuo nepatikėjo. tik sportininkui po dviejų valandų pakartojus

šį rezultatą, jis buvo pripažintas pasaulio rekordu. Tačiau buvo įveikta ir ši

riba, o 2009 m. bėgikas iš Jamaikos Jusainas Boltas (Usain Bolt) pasiekė

fantastišką greičio rekordą – 9,58 sekundės (5.5 pav.). Jo, matyt, neaplenktų

ir tokie gyvūnai kaip kiškis ar lapė.

Taip pat stebėtinai kilo ir kiti rekordai. Dabar geriausi šuolininkai į

aukštį peršoka kartelę, iškeltą gerokai virš jų ūgio: vyrų pasaulio rekor-

das – 2,45 metro, o moterų – 2,09 metro. Sunkiaatletis įstengia iškelti

110

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

svorį, kuris daugiau kaip du kartus pranoks-

ta jo paties svorį, o disko metikas nusviedžia

2 kilogramų diską net 74 metrus (5.6 pav.).

Toms žmogaus galimybių riboms pasiekti

reikalingi ir ypatingi fiziniai duomenys, ir

kasdienės, daugelį valandų trunkančios, ali-

nančios treniruotės. Sportininkas, siekiantis

šalies rekordų, jau nekalbant apie pasaulio

rekordus, turi visiškai atsidėti sportui, tai

yra tapti profesionalu. O kiekvienas sveikas

jaunuolis, labai užsispyręs ir atkakliai treni-

ruodamasis, gali tapti sporto meistru; tačiau,

jeigu jis stokoja specialių gabumų, rekordų,

5.6 pav. Vienas geriausių

matyt, nepasieks.

Lietuvos sportininkų Virgilijus

Alekna, nusviedęs 2 kg diską

net 73,88 m. Gal tą rezultatą

Ypatingi gabumai. Yra žmonių, pasižy-

pagerins jo sūnus Mykolas.

minčių ypatingais gabumais – unikalia at-

mintimi, gebėjimu mintinai atlikti veiksmus su daugiaženkliais skaičiais,

mokančių daugelį kalbų. Tai parodo žmogaus proto galimybes. Esama ži-

nių apie žmones, kurie galėdavo pasakyti, ką jie veikė tam tikrą dieną prieš

daugelį metų, koks tada buvo oras. Deja, jie tuo nesidžiaugdavo, nes nega-

lėdavo pamiršti nemalonių dalykų. Rusų žurnalistas Solomonas Šerševskis

galėdavo tiksliai atkartoti girdėtą ilgą kalbą. O žinomas amerikiečių moks-

lininkas Džonas Noimanas (John Neumann) žodis žodin prisimindavo

seniai perskaitytas knygas.

Lietuvoje kasmet gabių moksleivių papildomo ugdymo mokykla

„Fizikos olimpas“ rengia skaičiaus π rašymo iš atminties varžybas. Geriausią

rezultatą 2022 m. pasiekė septyniolikmetis moksleivis Andrius Gegužis,

kuris teisingai užrašė net 10 013 skaitmenų. Vis dėlto tai toli iki pasaulio

rekordo: 2005 m. kinas Chao Lu iš atminties išvardijo beveik 68 tūkstan-

čius π skaitmenų. O nuo 1991 m. kasmet rengiamas Pasaulio atminties

čempionatas ( World Memory Championship), kurio metu rungiamasi, kas

per nustatytą laiko tarpą įsimins daugiau skaičių, datų, atsitiktinių žodžių,

veidų, vardų ir pan. Nugalėtojas pelno vertingą prizą.

111

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

Yra žmonių-skaičiuotuvų, kurie mintinai atlieka įvairius veiksmus

su dideliais skaičiais, juos daugina, dalija, traukia šaknis. Antai prancū-

zas Aleksis Lemeras (Alexis Lemaire) per kelias sekundes ištraukia 13-ojo

laipsnio šaknį iš šimtaženklio skaičiaus. Ne taip retai pasitaiko žmonių

poliglotų, mokančių šešias ir daugiau užsienio kalbų. Tokių ne vienas

žinomas ir Lietuvoje. Kompozitorius Juozas Strolia mokėjo keturiolika

kalbų. Europos parlamento vyresnysis vertėjas graikas Ioannis Ikonomou

laisvai kalba trisdešimt dviem kalbomis. Esama duomenų apie žmones,

mokėjusius penkiasdešimt ir daugiau kalbų.

Atmintį galima pagerinti ją nuolat lavinant – mintinai mokantis ei-

lėraščių ar kitų tekstų, naudojantis specialiomis įsiminimo taisyklėmis.

Šitaip aktoriai, net ir neturintys geros įgimtos atminties, išmoksta ilgus

vaidmenų tekstus. O pagrindinis būdas, kuris yra taikomas dideliems skai-

čiams įsiminti: kiekvienas skaitmuo susiejamas su kokiu nors vaizdu, ir

skaitmenų seka išdėstoma keliaujant mintimis tam tikru maršrutu žmogui

žinomoje vietovėje.

Genijai. Žmonės, gebantys mintinai skaičiuoti ar turintys unikalią atmintį,

kitomis proto savybėmis dažnai neišsiskiria ir gyvenime didelių darbų nenuvei-

kia. Ypatingus pasiekimus moksle ar mene lemia gebėjimas originaliai mąstyti

ir kurti, kelti naujas idėjas. Kūrėjai, darantys didžiulę įtaką civilizacijos rai-

dai, yra vadinami genijais. Jų vardus žino kiekvienas: Aristotelis, Aleksandras

Makedonietis, Leonardas da Vinčis (Leonardo da Vinci), Izaokas Niutonas

(Isaac Newton), Volfgangas Amadėjus Mocartas (Wolfgang Ama deus Mozart),

Čarlzas Darvinas, Liud vigas van Bethovenas (Ludwig van Beet hoven), Pablas

Pikasas (Pablo Picasso), Albertas Einšteinas ir kiti. Dažniausiai genijus pasi-

žymi vienoje kurioje nors mokslo ar meno srityje. Universaliausias visų laikų

genijus buvo Leonardas da Vinčis, sukūręs įstabių dailės kūrinių, padaręs daug

išradimų ir atradimų, gerokai pralenkusių savo laiką (5.7 pav.). I. Niutonas

turėjo didelės įtakos ne tik matematikos ir fizikos, bet ir viso mokslo rai-

dai (5.8 pav.). Kai kurie genijai, kaip antai Mocartas ar Pikasas, stebino

savo išskirtiniais gabumais dar vaikystėje. Tačiau kitų originalūs gebėjimai

brendo ir atsiskleidė labai pamažu, vaikystėje jie netgi buvo laikyti nega-

biais (Darvinas, Einšteinas). Genijus paprastai pasižymi ne tik ypatingais

112

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

kūrybiniais gebėjimais, bet ir didžiuliu

atkaklumu bei darbštumu. Ne vienas

šių savybių stokojęs žmogus, kuriam

buvo pranašauta nepaprasta ateitis, ne-

realizavo savo unikalių gabumų.

Tiriant genijų smegenis, kokių nors

skirtumų nuo kitų žmonių nėra atrasta.

Kai kurių genijų smegenys buvo netgi

mažesnės apimties.

Žmogus, įveikęs visas negandas. Kaip

galima itin daug pasiekti netgi esant

labai nepalankiam likimui, parodo

žymaus anglų fiziko Stiveno Hokingo

(Stephen Hawking) gyvenimas. Dar

5.7 pav. Universalusis genijus

studijuojamas Kembridžo universitete, Leonardas da Vinčis – dailininkas,

jis susirgo sunkia, nepagydoma liga, pa-

mokslininkas, išradėjas, inžinierius,

sireiškiančia laipsniška raumenų atrofija.

architektas (autoportretas).

S. Hokingas pamažu neteko galimybės

vaikščioti, judinti rankas, netgi kalbėti.

Jam buvo sukurtas specialus automa-

tizuotas vežimėlis su kompiuteriu bei

garso sintezatoriumi, kuriuos jis valdė

dviem dar judriais pirštais, o vėliau – tik

skruosto raumeniu, prie kurio pritvir-

tintas jutiklis.

Tačiau nepasiduodamas nevil-

čiai, atkakliai dirbdamas, S. Hokingas

apgynė daktaro disertaciją, tapo pro-

fesoriumi, sėkmingai sprendė sudėtin-

gas mokslo problemas, dalyvaudavo

mokslinėse konferencijose. Jam pavyko

paaiškinti pačių paslaptingiausių kos- 5.8 pav. Izaokas Niutonas; jis laikomas

minių objektų – juodųjų skylių, apie

žymiausiu visų laikų mokslininku.

113

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

kurias pasakojama X skyriaus skyrelyje „Keisčiausias Visatos objektas – juo-

doji skylė“, savybes. Jis kėlė originalias idėjas apie mūsų Visatos pačią pra-

džią. Be to, Hokingas parengė keletą mokslo populiarinimo knygų, kurios

tapo bestseleriais; o kartu su savo dukra dar aprašė vaikų nuotykius kosmose

(dauguma tų knygų yra išverstos ir į lietuvių kalbą).

Žmogus tarp žmonių

Žmogus bendraujantis. Pirmykščiai žmonės, palyginti su kitais gyvūnais,

nebuvo stiprūs ir vikrūs, tad jie gyveno būriais. Juk pavieniui ar atskiromis

šeimomis tiesiog nebūtų išlikę, negalėję sumedžioti žvėrių, apsiginti nuo

priešų, nes klajojo pilnose pavojų, atvirose Afrikos savanose. Taigi žmogus

iš tolimų protėvių yra paveldėjęs polinkį į kolektyvinę veiklą ir bendravimą.

Nei tobulėjantis žmogaus protas, nei civilizacijos raida irgi neskatino jo

tapti individualistu. Vykstant nuolatiniams tarpusavio karams ir konflik-

tams, žmogus saugesnis galėjo jaustis tik priklausydamas tam tikrai gru-

pei – genčiai, religinei bendruomenei ar kitokiam kolektyvui. Tarpusavio

ryšius skatina ir bendri darbai, interesai, keitimasis žiniomis. Taigi žmogaus

bendravimas su kitais žmonėmis, ne tik su savo šeima, yra esminė jo gyve-

nimo dalis. Tie ryšiai nemaža dalimi lemia, ar žmogus jaučiasi visavertis ir

laimingas.

Elgesio programos. Žmogaus genuose yra užkoduotos ne tik jo fizinės ir

psichinės savybės, bet ir įgimtą elgseną lemiantys instinktai. Dabar moks-

lininkai tai supranta plačiau, kaip paveldėtas, smegenyse įdiegtas elgsenos

programas, kurios pradeda veikti žmogui atsidūrus tam tikroje situacijoje.

Jos slypi pasąmonėje, ir žmogus net neįtaria apie jų egzistavimą: jam dažnai

atrodo, kad beveik visus jo poelgius lemia sąmoningi sprendimai. Tas pro-

gramas įdiegia genai smegenims augant ir vystantis. Jos formavosi milijonus

metų natūraliosios atrankos keliu, nes biologiniai pokyčiai gamtoje vyksta iš

lėto. Tad žmogaus elgseną nemaža dalimi lemiančios įgimtos programos yra

panašios kaip ir kitų kolektyvinių gyvūnų. Mokslininkai įžvelgia visą rinkinį

114

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

tokių programų, jos pasireiškia ir žmonių tarpusavio santykiuose, ir atskiro

individo elgsenoje.

Ar ne dėl to taip ilgai ir sunkiai skynėsi kelią demokratijos bei mote-

rų lygiateisiškumo idėjos? Juk pirmykštėje bendruomenėje nebuvo jokios

demokratijos, tik griežta hierarchija. Moterys užimdavo žemesnę padėtį,

matriarchatas yra tik graži legenda. Kai kurie tyrinėtojai įgimta programa

aiškina ir gana didelį žmogaus agresyvumą, kuris kartais pasireiškia net kito

žmogaus kankinimu ar žudymu. Antra vertus, dauguma gyvūnų tarpusa-

vio kovose pasitenkina tik gąsdinimais ar ne itin pavojingais susirėmimais.

Pasirodo, taikingesni savo gentainių atžvilgiu yra plėšrūnai. Jeigu jie vienas

prieš kitą paleistų į darbą savo labai pavojingus ginklus, tai grėstų rūšies iš-

nykimu. Tad per natūraliąją atranką jiems atsirado draudimas taip elgtis. Du

nuodingos gyvatės patinai, kovodami tarpusavyje, savo pranašumą išreiškia

tik stengdamiesi kuo aukščiau iškelti galvą; katram tai pavyksta, tas ir tampa

nugalėtoju. Draudimas nebūti žiauriam savo rūšies atstovui silpniau išreikš-

tas mažiau ginkluotam gyvūnui. Tai galiojo ir žmogaus protėviams, netu-

rėjusiems nei ilčių, nei ragų ar kanopų; o mes, deja, už tai mokame karais ir

žiauriais nusikaltimais.

Įgimtas žmogui ir skirstymas į savus ir svetimus. užtenka žmones padaly-

ti pagal kokį nors požymį į dvi grupes, ir iš karto su kitos grupės nariais pra-

dedama elgtis kiek kitaip negu su saviškiais. Mes esame paveldėję ir įvairių

baimių, šiuolaikinėje visuomenėje visiškai nepagrįstų, – tamsos, griaustinio,

smulkių, bet mūsų protėviams nemalonių gyvūnų (vorų, gyvačių, pelių) ir

kt. Jeigu takas eina pro vienišą medį ar krūmą, jis visada toje vietoje išlinksta

į priešingą pusę, nors akivaizdu, kad ten joks priešas negali slėptis. Išsigandęs

žmogus instinktyviai pasiruošia gintis ir išsišiepia rodydamas dantis, kaip tai

daro gyvūnai, nors, aišku, kąsti jis nė neketina.

Hierarchija ir dominavimas. Be abejo, žmogus savo santykius su kitais žmo-

nėmis grindžia protu, nors kartu pasireiškia ir įgimtos programos. Kaip tie

du veiksniai dera vienas su kitu, demonstruoja santykiai žmonių kolektyve.

Gyvūnų būryje visada susidaro griežta hierarchija: vykstant tarpusavio susi-

dūrimams, nustatoma kiekvieno gyvūno užimama vieta – pradedant vadu,

kuriam visi paklūsta, iki žemiausių narių, neturinčių jokių teisių. Nario rangą

115

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

lemia ne tik fizinė galia bei amžius, bet ir agresyvumas. Beždžionių būryje

būna svarbūs ir santykiai su vadu – jį supa silpni, bet mokantys įsiteikti ir

klastingi palaižūnai. Žmonių kolektyvui irgi būdinga hierarchija. Netgi maži

vaikai jau stengiasi pasirodyti viršesni už kitus eidami imtynių ar kitaip grum-

damiesi. Suaugusiųjų santykius daugiausia reguliuoja protas ir moralės nor-

mos. Be to, valstybinėje įstaigoje vadovas yra skiriamas, o darbuotojų statusą

paprastai lemia jų užimamos pareigos. Neformalioje grupėje dominavimo

siekiama sumanumu, nekilnojamuoju turtu, brangiu automobiliu ir pan.

Hierarchijos ir rangų susidarymo kolektyve sunku išvengti, bet svarbu,

kad tai lemtų teigiamos žmogaus savybės. Antai vaikai turėtų konkuruoti

ne fiziniu pranašumu ar patyčiomis, o pasiekimais moksle, sporte ir kitoje

veikloje. O iš tolimų protėvių paveldėtos elgsenos programos ryškiausiai

atsiskleidžia tarp nusikaltėlių ir kalinių, taip pat paauglių gaujose, kur būna

griežtas susiskirstymas rangais, žemesniojo paklusnumas aukštesniajam, vi-

siškas žemiausiųjų beteisiškumas. Pastarieji savo agresyvumą gali išlieti tik

ant pašalinių žmonių arba ant daiktų – laužydami suolelius, tepliodami sie-

nas ir pan.

Charizmatiškas žmogus. Neretai tenka išgirsti tokį žmogaus apibūdinimą:

„jis turi charizmos“. Paprastai taip sakoma apie žymius žmones – politikus,

aktorius, dainininkus. Kokia tai mįslinga savybė, ar ji įgimta, ar įgyjama?

Tas žodis nėra šių laikų atradimas, jį vartojo jau senovės graikai.

Charizmos savybę jie priskirdavo savo dievams, pabrėždami jų žavesį, žmo-

nėms teikiamas malones (gr. charis – malonė). Vėliau šiuo žodžiu buvo

apibūdinami krikščionių šventieji, turintys pranašavimo dovaną. Dabar

žmogaus charizma vadinamas jo gebėjimas žavėti kitus, patraukti jų dėmesį.

Net ir atlikęs didelių darbų, labai nusipelnęs žmogus nėra vadinamas

charizmatišku; jis turi patraukti asmeniniu žavesiu. Kuo tas žavesys pasi-

reiškia? Jis tik nedaug susijęs su fiziniu grožiu, paperkančia šypsena. Aišku,

grožis ir šypsena prideda charizmos, bet tik jei grožis nėra standartinis, o

šypsena nėra dirbtinė. Pagrindinė charizmatiško žmogaus savybė – pasitikė-

jimas savimi, vertės pajautimas. Ne pasipūtimas, o laisvas, užtikrintas elgesys.

Būdamas savimi, žmogus tampa originalus ir tuo patraukia kitų dėmesį. Ir

dar jis turi būti optimistas, nes tai kelia pasitikėjimą.

116

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

Psichologai mano, kad charizmatiškumas nėra išskirtinė, genų nulemta

savybė; ją įmanoma išsiugdyti. Tai pasiekiama žmogui suradus savo tikrąjį

pašaukimą, užėmus gebėjimus atitinkančią padėtį visuomenėje, tiesiog bū-

nant pačiu savimi ir laisvai bendraujant su kitais.

Kaip įsigyti draugų? Vieni žmonės turi daug draugų, kiti – vos vieną kitą.

Kodėl? Į tą klausimą galime atsakyti pagalvoję, kodėl mes patys su vienais

norime draugauti, o kitų – vengiame. Traukia tam tikros charakterio savy-

bės. Visada malonu bendrauti su linksmu žmogumi. Nebūtinai jis turi mus

nuolat juokinti, bet būti optimistas, matyti ne tik blogus, bet ir gerus dalykus.

Simpatiją iš karto sukelia besišypsantis žmogus.

Mes labai vertiname tuos, kuriais galime pasikliauti. Kurie pažadėję tęsi

žodį, padeda ištikus nelaimei, o ne šaiposi ar dingsta. Kiekvienas žmogus

mėgsta būti pagirtas, nori, kad geras jo darbas būtų pastebėtas ir įvertintas.

Aišku, jei tai nėra tiesiog padlaižiavimas. Nėra mėgstami siekiantys naudos

tik sau, besidomintys vien savo problemomis. Vargu ar kas nors žavėsis ir

pagyrūnu.

Visa tai galima apibūdinti viena trumpa fraze: „Elkis su kitais taip, kaip

nori, kad su tavimi elgtųsi.“

Tėvai ir vaikai. Tėvų pedagogika neretai remiasi sava patirtimi, kaip juos auk-

lėjo jų tėvai, bei tradicijomis. Tačiau ankstesnės kartos Lietuvoje yra kilusios

iš valstiečių, jų šeimose buvo kitokie santykiai nei dabar miestiečių šeimose.

Vaikai beveik neturėdavo laisvo laiko, privalėjo dirbti įvairius ūkio darbus.

Be to, tais laikais buvo gausesnės šeimos, mažesniems vaikams pavyzdžiu

būdavo vyresnieji broliai ar seserys. Dabar vaikai nori daugiau tėvų dėmesio ir

bendravimo su jais. Tai neturėtų būti vien motinos pareiga, kai tėvas rūpinasi

tik materialine šeimos gerove ir, pasinėręs į darbus, vaikams kartoja: „Nelįsk

prie manęs su savo klausimais“, „Atstok, tu man nusibodai“, „Aš neturiu tau

laiko.“ Antra vertus, vaikams reikėtų suprasti, kad suaugusiųjų, ypač vyrų,

meilė pasireiškia ne tik malonybiniais žodžiais.

Net ir gerose šeimose tarpusavio santykiai būna įvairūs. Kai tėvai griež-

tai auklėja vaikus ir už juos sprendžia, kas jiems geriausia, vaikai išauga pa-

klusnūs, tvarkingi, bet neaktyvūs. Jeigu vaikai turi daugiau laisvių ir teisių,

117

PROT I NG A SI S Ž MOGUS

jie išauga kūrybiškesni, savarankiški. Tačiau kraštutinumas, kai viskas, ko

vaikas įsinori, leidžiama, – išaugina savanaudžius; tuo vėliau įsitikina patys

tėvai.

Tėvams taip pat reikia vaikų dėmesio, padėkos ar netgi pagyrimo. Tai

tinkamiausias raktas į tėvų širdį. Vienoje mokykloje teko matyti tokį trum-

pą, išmintingą užrašą: „Jeigu tu nemylėsi, tai ir tavęs nemylės.“ Darnioje šei-

moje kiekvienas narys ne kovoja už savo interesus, o rūpinasi kitais, antra

vertus, kiti rūpinasi juo.

Gyvenimo sąlygoms greitai keičiantis, skirtingoms kartoms nelengva

suprasti vienai kitą. Tačiau argi ne patys artimiausi žmonės turėtų geriausiai

įveikti visus tarpusavio nesutarimus?

118

VI. CIVILIZACIJA

Kada ir kur mūsų planetoje atsirado pirmosios gyvenvietės?

Kuri tauta išrado alfabetą?

Kokios ypatingos sąlygos lėmė mokslo ir meno pakilimą

senovės Graikijoje, vadinamą graikų stebuklu?

Kokiu būdu Pitagoras pirmasis priėjo išvadą, kad Žemė yra rutulys?

Kur Kristaus gyvenimo laikais buvo pasaulio mokslo centras?

Kada ir kodėl Europoje prasidėjo meno ir mokslo

atsinaujinimas, vadinamas Renesansu?

Kodėl pirmoji lietuviška knyga buvo parengta

ir išspausdinta ne Lietuvoje, o Prūsijoje?

Kas – mokslas ar menas – labiau veikia civilizacijos raidą?

Kas lėmė šiuolaikinių ryšio priemonių, be kurių

mes nebegalėtume gyventi, atsiradimą?

Ar kitų žvaigždžių sistemose gali būti protingų būtybių,

sukūrusių net aukštesnę civilizaciją nei mūsiškė?

Civilizacijos pradžia

Kas yra civilizacija? Pra de dant šį skyrių, verta pa aiškinti žodžio civilizacija

reikšmę. Civilizuotu laikome išprususį, pasiekusį tam tikrą kultūros lygį žmo-

gų. Taigi civilizacija vadinamas žmonijos išsivystymo lygmuo, kurį pasiekus,

prasidėjo sparti jos pažanga. Tai siejama su žemdirbystės, gyvenviečių ir miestų

atsiradimu bei rašto išradimu. Civilizacijos raidai yra būdingi proveržiai, ku-

rių metu kai kurios tautos ar valstybės sukuria savitą, priešakinę kultūrą. Tai

irgi siauresne prasme vadinama civilizacijomis, kaip antai senovės Graikijos,

senovės Romos, Vakarų

Europos civilizacijos. O

šiuolaikinė civilizacija jau

yra visos planetos reiškinys.

Pirmosios gyvenvietės ir

miestai. Maždaug prieš

dešimt tūkstančių me-

tų Mesopotamijoje, tarp

Tigro ir Eufrato upių, atsi-

rado pirmosios nuolatinės

gyvenvietės. Buvę klajok-

liai ėmė auginti tenykščius

laukinius javus ir kitus

augalus, kurie gerai derė-

jo tose derlingose žemėse

esant palankiam subtropi-

niam klimatui (6.1 pav.). O

norint apsirūpinti mėsa bei

6.1 pav. Derlingasis pusmėnulis – sritis tarp Tigro

kitokiais produktais, pra-

ir Eufrato upių bei prie Viduržemio jūros, kur

dėti jaukinti kai kurie žvė-

maždaug prieš dešimt tūkstančių metų ėmė kurtis

rys – jaučiai, arkliai, kiaulės,

pirmosios gyvenvietės, pradėjo formuotis mūsų

avys. Netrukus gyvenviečių

civilizacija. Vėliau čia iškilo Šumeras, Egiptas,

ėmė rastis ir kaimyninėse

Asirija, Babilonija ir kitos senovės valstybės.

srityse: palei Viduržemio

120

CI V I L I Z ACI JA

jūrą bei Nilo žemupyje

(6.2 pav.). Panašiu metu

žemdirbių gyvenvietės

nepriklausomai kūrėsi ir

Indijoje, prie Indo upės.

Tuo laikotarpiu žmonės

pradėjo naudoti apdirbtus

akmeninius įrankius, tai

laikoma naujojo akmens

amžiaus – neolito pradžia.

Esant geroms sąly-

6.2 pav. Senojo Egipto valstietis,

goms, žemdirbiai pagamin-

ariantis mediniu arklu.

davo daugiau maisto, negu

reikėjo jiems patiems. Tad perteklių jie mainė su kaimyninėmis tautomis į me-

talų grynuolius, kailius ar kitokias vertybes. Taigi prasidėjo prekybiniai mainai.

Kai kurios gyvenvietės, įsikūrusios patogiausiose vietose, augo ir virto miestais.

Jų gyventojų daugumą sudarė amatininkai, gaminantys ginklus, įrankius ar

drabužius, taip pat pirkliai, užsiimantys mainais, o vėliau ir prekyba. Turtingus

miestus puldinėjo priešai, tad buvo juosiami pylimais ir kitais įtvirtinimais.

Būtent miestai, kuriuose bendravo ir patirtimi keitėsi daug žmonių, ir ta-

po pirmaisiais civilizacijos centrais.

Rašto atsiradimas. Stiprėjant žmonių tarpusavio ryšiams, kilo poreikis fik-

suoti ir perduoti žinias ne tik žodžiu, bet ir tam tikrais ženklais. Taip atsirado

daiktų piešinėlių akmenyje ar degto molio lentelėje. Tų ženklų daugėjo ir jie

pamažu virto abstrakčiais ženklais – hieroglifais, reiškiančiais ne tik daiktus, bet

ir sąvokas ar veiksmus. Mesopotamijoje gyvenusi šumerų tauta IV a. pr. m. e.

išrado raštą (6.3 pav.). Šią naujovę perėmė babiloniečiai (6.4 pav.), o toliau

tobulino senovės egiptiečiai. Jų rašto ženklai jau atitinka ne tik sąvokas, bet

kai kurie – ir garsų grupes, tai yra skiemenis. Tobulindami raštą, esminį žingsnį

prieš tris tūkstantmečius padarė finikiečiai – jūrininkų ir pirklių tauta, gyvenusi

rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje. Jie ženklais pradėjo žymėti garsus, kurie

atitiko ne žodžius ar skiemenis, o atskiras raides. Taip atsirado alfabetas, suda-

rytas tik iš maždaug trisdešimties ženklų. Finikiečių rašto raidės turėjo savo

121

CI V I L I Z ACI JA

Apytikslės datos

–3300 –2800 –2400 –1800 –700

Žvaigždė

(dangaus ir dievo

ženklas)

Žemės sklypas

(žemės ženklas)

Paukštis

Žuvis

Karvės galva

(karvės ženklas)

Miežio varpa

(miežio ženklas,

grūdas)

6.3 pav. Šumerų ir babiloniečių hieroglifų, reiškiančių daiktų

pavadinimus, kaita: nuo piktogramų iki abstrakčių ženklų.

pavadinimus; raidė atitiko pirmąjį jos pavadi-

nimo garsą. Būtent finikiečių alfabetas tapo

hebrajų, graikų ir lotynų alfabetų pagrindu,

taigi iš jo yra kilęs ir dabartinis lietuvių kal-

bos alfabetas, arba abėcėlė (6.5 pav.).

Raštas leido palaipsniui kaupti ir skleisti

žmonijos patirtį.

6.4 pav. Babilonijos žynių rašytas dokumentas –

molinė lentelė su dantiraščiu, saugoma

Bagdado muziejuje. Buvo rašoma smailia

lazdele minkšto molio plytelėje.

122

CI V I L I Z ACI JA

Finikiečių alfabetas Hebrajų alfabetas Korintiečių alfabetas Graikų alfabetas Lotynų alfabetas Dabartinis alfabetas.

(apie 1100 m. pr. m. e.)(apie 1000 m. pr. m. e.) (apie 900 m. pr. m. e.) (apie 80 m. pr. m. e.) (apie 300 m. pr. m. e.) Rašytinis ir spaus-dintinis raidynas

6.5 pav. Alfabeto kaita nuo jį išradusių finikiečių ženklų iki

dabartinių lotyniškų rašmenų. Kai kurių raidžių pavyzdžiai.

Mokslo žinios. Turtėjant miestams, juose buvo pradėti statyti dideli pasta-

tai: rūmai – valdovams, šventyklos – dievams. Tokioms statyboms vykdyti

reikėjo ne tik tūkstančių darbininkų fizinės jėgos, bet ir įrankių bei mecha-

nizmų. Tad prieš 4–5 tūkstančių metų buvo išrasti: ratas, svertas, pleištas,

kampamatis, gulsčiukas, svarstyklės.

Minėtame Artimųjų Rytų regio ne iškilo dvi galingos valstybės – Egiptas

ir Babilonija. Jose aukštą padėtį užėmė žyniai. Jie ne tik vadovavo religinėms

apeigoms, bet ir stebėjo dangaus šviesulius, siekdami jų išsidėstyme įžvelgti

dievų valią, nustatyti švenčių ir darbų datas. Suprasdami mokslo žinių svar-

bą, žyniai kaupė ir pradines matematikos, astronomijos, chemijos, fizikos

žinias. Saulės stebėjimai leido apskaičiuoti metų trukmę. Babilonijoje bu-

vo išskirtos žvaigždžių grupės – žvaigždynai, nustatytas Zodiakas – Saulės

metinio judėjimo danguje juosta. Tuo laiku jau buvo žinomos penkios

planetos – klajojančios žvaigždės. Šioje šalyje buvo įvesta šešiasdešimtainė

123

CI V I L I Z ACI JA

6.6 pav. Egipto piramidės – vienintelis

iš Septynių pasaulio stebuklų, kuris

išliko nesunaikintas. Šie gigantiški

faraonų mauzoliejai pastatyti

naudojantis tik paprasčiausiais

įrankiais ir daugelio žmonių jėga.

skaičiavimo sistema, kuri laiko ir kampų matavime išliko iki mūsų dienų.

Babilonijos žyniai jau mokėjo numatyti Mėnulio užtemimus. O egiptiečiai

padalijo parą į 24 valandas. Egipte itin trūko dirbamosios žemės, tad buvo

išplėtoti plotų skaičiavimo būdai. Naudojantis paprasčiausiomis priemonė-

mis ir sutelkus tūkstančių žmonių pastangas, labai išmoningai pastatytos

didingos piramidės, kurių neįstengė sugriauti nei priešai, nei laikas (6.6 pav.).

Graikų stebuklas

Senovės Graikija. Civilizacijos progresas nėra nuolatinis kultūros, meno ir

mokslo kilimas. Būna ir stabtelėjimų, netgi tarsi grįžimų atgal, bet vyksta ir

stebinantys proveržiai. Vienas didžiausių civilizacijos šuolių įvyko senovės

Graikijoje VII–IV a. pr. m. e. Tauta, kurios gyventojų skaičius, matyt, nesiekė

milijono (taigi buvo mažesnis negu dabartinėje Lietuvoje), išugdė tiek genijų,

padarė tiek svarbių atradimų, nulėmusių tolesnę mūsų civilizacijos raidą, kad

tai vadinama graikų stebuklu.

Graikai buvo jūrininkų tauta. Jie gyveno ne tik įlankų išraižytame

Peloponeso pusiasalyje, bet ir daugelyje Egėjo jūros salų. Žemė ten kal-

nuota, nederlinga, tad graikai užsiėmė žvejyba ir prekyba. Tai buvo veiklūs,

drąsūs ir smalsūs žmonės. Daug keliaudami, palaikydami ryšius su kitomis,

aukštesnį civilizacijos lygį pasiekusiomis tautomis, jie perėmė jų patirtį ir

pratęsė pažangos estafetę. Graikų neslėgė tokia sudievinto valdovo ir jo

valdžios aparato priespauda, kokia buvo Babilonijoje ar Egipte. Tuometę

124

CI V I L I Z ACI JA

Graikiją sudarė nepriklausomi miestai valstybės, daugumos jų piliečiai tu-

rėjo įvairių laisvių, galėjo reikšti savo nuomonę. Graikų religija irgi buvo

labai nuosaiki, žmogiška, ne itin varžanti dvasinį gyvenimą. Anot graikų

mitų, jų dievai buvo panašūs į žmones, dažnai bendraujantys su paprastais

mirtingaisiais, jiems patariantys ir padedantys.

Taigi ypatingas sąlygas suklestėti graikų kultūrai sudarė jų gebėjimas

perimti ir kūrybiškai panaudoti kitų tautų patirtį, senovės Graikijoje egzis-

tavusi dvasinio gyvenimo laisvė.

Kultūra, kurią galima lyginti su dabartine.

Europos literatūros pradininku laikomas

aklas graikų dainius Homeras. Nuostabiuose

jo epuose „Iliada“ ir „Odisėja“ pasakojama

apie Trojos karą ir vieno iš herojų – Odisėjo

grįžimą į tėvynę. Graikai nepaprastai mė-

go teatrą, specialūs vaidinimams skirti

statiniai – amfiteatrai – buvo daugelyje di-

desnių miestų. Garsėjo Aischilo, Sofoklio,

6.7 pav. Senovės graikų vaza

Euripido tragedijos ir Aristofano komedi-

(V a. pr. m. e.). Ant jos

jos (jos tebestatomos ir šių laikų teatruose).

vaizduojamas Trojos karo

Turtingesnių miestiečių namus puošė vazos, herojaus Odisėjo, grįžtančio į

piešiniuose ant jų buvo vaizduojami dievų tėvynę, vienas iš nuotykių. Anot

ir žmonių darbai bei žygdarbiai (6.7 pav.).

legendos, jo laivui plaukiant

Tobulą žmogaus kūno grožį išreiškė graikų

pro salą, kurioje gyvenusios

skulptūros, iki šiol išliekančios klasikinio sirenos – mitologinės būtybės

meno etalonais. Jos perteikė ir individualius

(pusiau moterys, pusiau

paukštės), Odisėjas liepė jį

žmogaus bruožus, jo jausmus. Tarp graikų

pririšti prie laivo stiebo. Mat

šventyklų išsiskyrė Partenonas – išminties sirenos savo įstabiu dainavimu

deivės Atėnės šventykla, stovinti Atėnuose, priviliodavo jūreivius, ir jų laivai

viename iš svarbiausių Graikijos miestų, suduždavo į pakrantės uolas. Taip

ant įtvirtintos kalvos – akropolio (6.8 pav.). apsidraudęs, Odisėjas nepasidavė

Šventyklą puošė skulptūros, kurios buvo

sirenų kerams ir išliko gyvas.

sukurtos žymiausio graikų skulptoriaus

ir architekto Feidijo. Kas ketveri metai

125

CI V I L I Z ACI JA

Olimpijos mieste vykdavo visos

Graikijos sporto šventė – olimpi-

nės žaidynės, jų nugalėtojai buvo

garbinami kaip didvyriai.

Pirminiai pradai. Senovės

Graikijoje atsirado mokslas kaip

žinių sistema. Iki tol egiptiečių

ir babiloniečių turėtos mokslo

6.8 pav. Partenonas – senovės graikų deivės

žinios buvo persipynusios su ma-

Atėnės šventykla Atėnuose. Buvo pastatyta

gija ir religija. Tik atsiskyręs nuo

iš marmuro V a. pr. m. e., vėliau daug kartų

jų, tapęs savarankiškas, mokslas

nukentėjo nuo karų, gaisrų bei perstatymų.

galėjo nevaržomai tirti, kaip su-

darytas pasaulis. Graikų filoso-

fai stengėsi gamtos įvairovėje iš

karto įžvelgti pirminį visų daik-

tų ir reiškinių pradą. Pirmuoju

filosofu laikomas Talis Miletietis,

gyvenęs VI a. pr. m. e. Jis mokė,

kad viskas yra kilę iš vandens.

Tačiau kiti filosofai nesutiko su

juo: Anaksimenas pirminiu pra-

du laikė orą, Herakleitas – ugnį.

O Empedoklis priėjo išvadą, kad

pasaulį galima paaiškinti tik ke-

turiais skirtingais pradais – van-

deniu, žeme, oru ir ugnimi.

6.9 pav. Senovės Graikijos moneta,

Demokritas iškėlė genialią hipo-

kurioje vaizduojamas Pitagoras,

tezę, kad viskas yra sudaryta iš

rodantis, kad Žemė yra rutulys.

mažyčių atomų. Tiesa, jis negalė-

jo nuspėti atomų savybių ir manė,

kad jie yra nedalomi, o tarpusavyje jungiasi įvairiais būdais: vieni – kabliu-

kais su ąselėmis, kiti – kauburėliais su įdubomis.

126

CI V I L I Z ACI JA

Pitagoras ne veltui vadinamas matematikos pradininku: jis teigė, kad

įvairius reiškinius lemia griežti matematikos dėsniai (6.9 pav.). Stebėdamas

Žemės metamą šešėlį ant Mėnulio disko pastarojo užtemimo metu, Pitagoras

padarė išvadą, kad Žemė yra rutulio formos. O jo mokinys Filolajus iškėlė

laiką pranokstančią idėją, kad Žemė nėra pasaulio centras. Deja, tai atrodė

neįtikėtina ir dar ilgai manyta, kad Saulė sukasi aplink Žemę.

Aristotelis – daugelio mokslų pradininkas.

Pirmieji graikų filosofai manė, kad didžiau-

sias pasaulio paslaptis galima perprasti vien

įtemptai mąstant apie tai. Iš tikrųjų gamta la-

bai sudėtinga, nors ir darni. Didysis filosofas

Aristotelis, gyvenęs IV a. pr. m. e., pirmasis

suprato, kad mokslas turi remtis faktais, juos

rinkti ir apibendrinti (6.10 pav.). Aristotelis

išplėtojo nuoseklių įrodymų metodą – logiką.

Naudodamasis ja ir remdamasis savo paties

bei mokinių stebėjimais, taip pat graikų bei

kitų tautų sukauptomis žiniomis, Aristotelis

6.10 pav. Didysis graikų

ėmėsi kurti atskirus mokslus – fiziką, biologiją, filosofas Aristotelis, gyvenęs

geografiją, teisę, psichologiją, poetiką. Antai,

ir kūręs IV a. pr. m. e. Jo

norėdamas suformuluoti teisės pagrindus, jis

idėjos vyravo moksle ištisus

išnagrinėjo per šimtą Graikijos ir kitų valsty-

du tūkstančius metų.

bių teisės normų. Savo biologijos veikaluose jis

aprašė apie 500 įvairių gyvūnų. Laimė, dauguma Aristotelio veikalų išliko iki

mūsų laikų, dabar jų žinoma apie penkiasdešimt. Jo idėjos vyravo moksle ištisus

du tūkstantmečius iki pat XVII a. – mokslo atgimimo pradžios.

Aleksandrijos muziejus. Aristotelis keletą metų mokė Makedonijos kara-

liaus sūnų Aleksandrą. Šis tapo genialiu karvedžiu ir užkariavo didžiulę teri-

toriją – nuo Graikijos iki Indijos. Jo žygių metu buvo išplatinta graikų kalba,

teisė ir papročiai. Prasidėjo svarbus tenykščių kraštų kultūros pakilimo lai-

kotarpis, kuris yra vadinamas helenizmu. Viename iš pagrindinių helenizmo

centrų – Aleksandrijoje buvo įsteigta biblioteka, kurioje palaipsniui sukaupta

127

CI V I L I Z ACI JA

šimtai tūkstančių seno-

vės rankraščių. O prie

bibliotekos veikė mūzų

šventovė – Muziejus

(6.11 pav.). Jame valsty-

bės išlaikomi dirbo žy-

miausi to meto graikų ir

kitų tautų mokslininkai.

Jie ne tik nagrinėjo ran-

kraščius, bet ir patys plė-

6.11 pav. Aleksandrijos muziejus – žymiausias senovės

tojo įvairias mokslo sritis.

mokslo centras, veikęs Egipto karalių rūmuose prie

Aleksandrijoje dirbo vi-

unikalios to meto bibliotekos. Čia dirbo daugelis garsių sas mokslo žvaigždynas:

mokslininkų. Atkurta pagrindinė Muziejaus salė.

astronomijos kūrėjai

Aristarchas ir Ptolemajas,

matematikas Euklidas,

sukūręs geometrijos pagrindus, įžymus matematikas, fizikas ir inžinierius

Archimedas, geografas Eratostenas, pirmasis nustatęs Žemės dydį, gydytojas

Galenas, vadinamas medicinos tėvu, ir kiti. Šis išskirtinis mokslo centras vei-

kė nuo III a. pr. m. e. keletą amžių, bet buvo sunaikintas per karus ir gaisrus.

Daugelis jame padarytų, bet pralenkusių laiką, atradimų buvo primiršti. Jie

prisiminti ar iš naujo atrasti tik prasidėjus kultūros ir mokslo atgimimui.

Kultūros ir mokslo atgimimas

Nuo senovės Graikijos iki Renesanso. Vėl peršoksime keliolika amžių iki

kito esminio civilizacijos proveržio – XIV a. prasidėjusio Europos kul-

tūros atgimimo. Vis dėlto verta trumpai apžvelgti ir prieš tai buvusį lai-

kotarpį. Senovės graikų kultūros tradicijas pratęsė Romos imperija. Jos

architektai sukūrė didingų statinių, tokių kaip Koliziejus (6.12 pav.) ar

rūmai ant Palatino kalvos Romoje, poetai Horacijus ir Vergilijus parašė

puikių eilių. Tačiau mokslo srityje romėnai neįnešė beveik nieko naujo.

128

CI V I L I Z ACI JA

Romos imperatorius IV a. priėmė

Palestinoje kilusią krikščionybę ir

ją išplatino visoje didžiulėje šaly-

je. To amžiaus pabaigoje imperi-

ja suskilo į dvi dalis, o netrukus

Vakarų Romos imperiją užplūdo

ir nukariavo klajokliai – hunai,

vestgotai, ostgotai, vandalai...

Jie sugriovė miestus, netgi pačią

Romą. Kultūra ir mokslas buvo

nublokšti daugeliu šimtmečių at-

6.12 pav. Koliziejus – didžiausias

Romos amfiteatras, kuriame vykdavo

gal. Žemę vėl imta laikyti plokščiu

gladiatorių kovos ir kiti renginiai.

disku, dangų – krištoliniu gaub-

tu ant stulpų. Klajokliai, susimaišę su vietiniais gyventojais, sukūrė naujas

Europos valstybes. Stojo viduramžiai, vadinami tamsiaisiais amžiais. Tačiau

Europą vienijo pamažu plintanti krikščionybė, kuriamas religinis menas. Iš

lėto gausėjo gyventojų, plėtėsi prekyba. Sekant arabais, Vakarų Europoje

XI a. ėmė steigtis universitetai, kuriuose pradėta studijuoti Aristotelio ir kitų

senovės filosofų kūrinius.

Atgimimas, vardu Renesansas. Europos kultūros atgimimas prasidėjo

XIV a. Italijoje, turtinguose, iš prekybos ir laivybos pralobusiuose savaran-

kiškuose miestuose – Venecijoje, Florencijoje, Genujoje, o XV a. išplito

Europoje. Tas naujas civilizacijos raidos laikotarpis vadinamas Renesansu,

arba Atgimimu. Civilizacijos vystymasis, vykęs ir viduramžiais, buvo pri-

ėjęs tam tikras ribas. Viduramžių kultūra buvo labai glaudžiai susijusi su

religija, Bažnyčia griežtai reguliavo dvasinį gyvenimą. O turtingesnieji

miestų gyventojai – bajorai, pirkliai ir amatininkai – siekė žinių, didesnės

intelektinės laisvės. Renesansui būdingas meno ir mokslo atsinaujinimas,

remiantis primirštais antikos, tai yra senovės graikų ir romėnų, pasiekimais,

dėmesys žmogui, jo poreikiams.

Knygų spausdinimo išradimas. Svarbų postūmį naujai kultūrai plisti suteikė

knygų spausdinimo išradimas apie 1440 m. Iki tol knygas perrašinėdavo

129

CI V I L I Z ACI JA

tuo užsiimantys raštininkai, tad

jos buvo labai brangios ir priei-

namos tik turtingiesiems. Norint

pagaminti daugiau egzempliorių,

visas puslapis su paveikslėliais ir

tekstu būdavo atvirkštinėmis

raidėmis išpjaustomas medžio

lentoje ir, patepus dažais, at-

spaudžiamas popieriuje. Kalvis ir

auksakalys Johanas Gutenbergas

(Johannes Gutenberg), gyvenęs

Strasbūro mieste Vokietijoje, su-

galvojo išlieti atskiras metalines

raides ir iš jų rinkti tekstą, išrado

spausdinimo presą. Persikėlęs

į gimtąjį Mainco miestą, jis įsi-

6.13 pav. XVI a. knygų spaustuvė,

rengė spaustuvę ir ėmėsi spaus-

kurioje J. Gutenbergo išrastu būdu

dinti knygas. Tas naujas patogus

buvo spausdinamos įvairios knygos.

būdas greit paplito Europoje

(6.13 pav.).

Didieji geografiniai atradimai. Išradus geresnius laivus ir navigacijos prie-

taisus, Europos jūrininkai, ypač prie Atlanto vandenyno gyvenę portugalai

ir ispanai, ėmė leistis į vis tolimesnes keliones. XV a. pabaigoje prasidėjo

didžiųjų geografinių atradimų laikotarpis. Vienas iš pagrindinių tikslų

buvo saugesniu jūrų keliu pasiekti Indiją ir kitas Rytų šalis, garsėjusias

prieskoniais ir prabangos prekėmis. 1492 m. italas Kristupas Kolumbas

(Cristoforo Colombo), vadovaudamas trims ispanų laivams, perplau-

kė Atlanto vandenyną. Jis tikėjosi trumpesniu keliu patekti į Indiją, bet

atrado Amerikos žemyną. Tiksliau, pirmosios kelionės metu jis atrado

Kubos ir Haičio salas, o per kitas tris keliones pasiekė ir Centrinės bei

Pietų Amerikos krantus (6.14 pav.). Vis dėlto Kolumbas liko įsitikinęs, kad

jis iš kitos pusės priplaukė Indiją, tad vietiniai Amerikos gyventojai buvo

pavadinti indėnais. Ilgesnį, bet tikrąjį jūrų kelią į Indiją atrado portugalas

130

CI V I L I Z ACI JA

Vasko da Gama (Vasco

da Gama). Jis ten pateko

apiplaukęs Afrikos že-

myną. Pačiam sunkiau-

siam ir ilgiausiam žygiui

aplink Žemės rutulį,

trukusiam trejus metus

(1519–1521 m.), vadovavo

portugalų jūrininkas

Fer nandas Magelanas

(Fer não de Magalhães),

tarnavęs Is pa nijoje. Deja,

jis, perplaukęs Atlanto ir

6.14 pav. Kristupas Kolumbas išsilaipina jo

atrastame Naujajame Pasaulyje ir čia iškelia Ispanijos

Ramųjį vandenynus, žu-

Karalystės vėliavą. Ispanų dailininko Dioskoro

vo Fi li p inuose mūšyje su

Tolino (Dióscoro Tolín) paveikslas (1862 m.).

vieti niais gyventojais, o

Is paniją pasiekė tik vienas laivas iš penkių ir vos de šimtadalis išplaukusių

jūrininkų. Ši kelionė galutinai išsklaidė žmonių abejones, kad Žemė yra

rutulys.

Į didžiųjų geografinių atradimų lenkty nes, trukusias porą am žių, taip

pat įsitraukė prancūzai, anglai, olandai. Smarkiai prasiplėtė europiečių ži-

nios apie planetos gamtą, tautas, jų papročius. Deja, atrasti kraštai buvo jėga

kolonizuojami, grobiami jų turtai, gyventojai prievarta krikš tija mi, o neno-

rinčios paklusti tau tos ne gailestingai nai kinamos.

Renesanso meno ir literatūros šedevrai. Renesanso šedevrai – vienos aukš-

čiausių žmogaus kūrybos viršūnių, kuriuos žino kiekvienas. Paminėsime tik

keletą iš jų. Net keturi dailės genijai vienu metu, XV a. pabaigoje – XVI a.

pradžioje, gyveno Italijoje. Tapytojo Sandro Botičelio (Sandro Botticelli)

paveikslai „Pavasaris“, „Veneros gimimas“ (6.15 pav.) mus žavi nuostabia

harmonija, tobulu antikiniu grožiu, grakščiomis figūromis. Universalusis ge-

nijus Leonardas da Vinčis savo kūryboje stebėtinai suderino meninę intuici-

ją ir mokslinius tyrinėjimus. garsieji jo paveikslai „Mona Liza“ (6.16 pav.) ir

„Paskutinė vakarienė“ – tai vaizdais išreikštos žmogaus kūno ir dvasios studijos,

131

CI V I L I Z ACI JA

kurių įvairias prasmes iki

šiol mėgina įminti meno-

tyrininkai. Mikelandželas

(Michelangelo) savo iš-

raiškingose skulptūrose

perteikė ir žmogaus kūno

grožį, ir vidinius jausmus,

o daugelį metų tapytose

Siksto koplyčios freskose

sukūrė ištisą pasaulio vizi-

6.15 pav. Sandro Botičelio paveikslas „Veneros

ją. Jaunesnis jo amžinin-

gimimas“ (1486 m.). Pagal senovės romėnų mitą,

kas Rafaelis (Raffaello)

grožio ir meilės deivė Venera gimė iš jūros putos.

savo paveiksluose įkūnijo

Renesanso žmogaus idealą, figūrų ir erdvės

vaizdavimo tikslumą derino su puikia kom-

pozicija, subtilia spalvų harmonija.

Renesanso literatūra siekė atskleisti

žmogaus galias bei jo jausmus, pasižymėjo

žanrų įvairove. Ispanų rašytojo Migelio de

Servanteso (Miguel de Cervantes) roma-

nas „Išmoningasis idalgas Don Kichotas

iš La Mančos“ – viena geriausių visų laikų

nuotykių knygų, parodanti, kaip galima at-

kakliai kovoti už savo idealus, įveikti viso-

kius pavojus. Anglų dramaturgas Viljamas

Šekspyras (William Shakespeare) savo kū-

riniuose taip meistriškai pavaizdavo žmo-

nių santykius, kad jo dramos („Hamletas“,

6.16 pav.

„Romeo ir Džiuljeta“ bei daugelis kitų) iki

Vienas garsiausių

ne tik Renesanso, bet ir visų

šiol yra dažniausiai statomos viso pasaulio

laikų paveikslų – Leonardo da

scenose. Antra vertus, Šekspyras beveik ne-

Vinčio „Mona Liza“ (1503 m.).

paliko žinių apie savo asmeninį gyvenimą,

tad, nepaisant daugelio tyrinėtojų pastan-

gų, jo biografijoje dar yra mįslių.

132

CI V I L I Z ACI JA

Renesanso laikotarpiu suklestėjo pasaulietinė muzika – įvairių formų ir

stilių dainos, buvo parašytos pirmosios operos.

Mokslo atgimimas. Viduramžių universitetuose buvo studijuojami

Aristotelio ir kitų senovės graikų filosofų veikalai (juos europiečiai atrado iš

arabų vertimų). Tie veikalai buvo ypač vertinami, ir manoma, kad jų autoriai

jau yra atradę visa, ką įmanoma atrasti. Tad užtenka tas knygas nagrinėti ir

aiškintis paslėptą jų prasmę, o naujų žinių stebint gamtos reiškinius – neverta

nė ieškoti. Tad mokslo atgimimas prasidėjo vėliausiai. Leonardas da Vinčis

buvo garsus Renesanso dailininkas,

o moksle – tik nepripažintas išradė-

jas. Jis labai atidžiai tyrinėjo gamtos

reiškinius bei žmogaus kūną, bet savo

stebėjimų rezultatus užrašinėjo tik

rankraštinėse knygelėse slaptaraščiu.

Daugelis pralenkusių laiką jo techni-

kos idėjų (krano, povandeninio lai-

vo, sraigtasparnio, parašiuto, įvairių

staklių) liko nežinomi iki pat XIX a.

Astronomas Mikalojus Kopernikas

(Mikołaj Kopernik) XVI a. išplė-

tojo pamirštą graikų mokslininko

Aristarcho Samiečio idėją, kad Žemė

yra viena iš planetų, besisukančių

aplink Saulę (6.17 pav.). Tačiau savo

veikalo jis ilgai nedrįso skelbti, nes tai

prieštaravo Katalikų Bažnyčios pripa-

žintam teiginiui, kad pasaulio cent ras

yra Žemė. Tikrasis mokslo atgimi-

6.17 pav. M. Koperniko bokštas

mas prasidėjo tik XVII a. pradžioje Fromborko katedros gynybinėje sienoje.

Čia didysis astronomas gyveno, stebėjo

nuo italų fiziko ir astronomo Galileo

dangaus šviesulius ir parašė veikalą

Galilėjaus (Galileo Galilei) atradimų „Apie dangaus sferų sukimąsi“ (1543 m.).

(6.18 pav.). Vykdydamas bandymus,

Jame pateikiamas pasaulio,

jis atskleidė bendrus fizinių kūnų

kurio centras yra Saulė, modelis.

133

CI V I L I Z ACI JA

6.18 pav. Įžymus fizikas ir astronomas

Galileo Galilėjus. Nuo jo atradimų

prasidėjo sparti gamtos mokslų

raida, vykstanti iki šiol.

judėjimo dėsnius. O išradęs žiūroną ir jį pritaikęs kaip teleskopą, padarė daug

svarbių astronomijos atradimų ir įrodė, kad Koperniko teorija yra teisinga. Už

jos skelbimą Galilėjus buvo nuteistas inkvizicijos. Tačiau mokslo atgimimo,

besiremiančio bandymais ir stebėjimais, jau nebebuvo galima sustabdyti.

Šiuolaikinė civilizacija

Kas spartina civilizacijos raidą? Būdingiausias šiuolaikinės civilizacijos

bruožas – vis greitėjanti jos raida. Tai labiausiai lemia mokslo atradi-

mai – nuo XVII a. iki šiol vykstantis spartus mokslo progresas. Vis daugiau

talentingų žmonių įsitraukia į šią įdomią veiklą – tirti pasaulį. Tobulinami

prietaisai bei metodai ir jais naudojantis atliekami kruopštūs eksperimentai

leido sukaupti daug naujų žinių. O joms apibendrinti vis plačiau pasitelkia-

ma matematika. Iš pradžių pagrindinis daugumos mokslininkų siekis buvo

pažinti pasaulį. Tačiau nauji atradimai atveria ir praktinius jų taikymus, ku-

rie keičia žmonių buitį, darbą ir laisvalaikį. Būtent nauji energijos šaltiniai,

technologijos, sukurtos naujos medžiagos, ryšių priemonės labai spartina

134

CI V I L I Z ACI JA

civilizacijos raidą. Žmonija gali sutelkti geriausius protus bei gamtos ištek-

lius siekdama vis didesnių tikslų.

Pasaulio pažinimas. Per pastaruosius keturis amžius neįtikėtinai išsiplėtė

žmogaus pažintas pasaulis. Dar G. Galilėjus nustatė, kad ne tik Žemė, bet ir

Saulė nėra pasaulio centras,

o priklauso di džiu lei žvaigž-

džių siste mai – Paukščių

Tako galaktikai. Tik XX a.

pradžioje buvo įrodyta, kad

egzistuoja ir kitos galaktikos,

o milžiniška Visata atsirado

po grandiozinio sprogimo.

A. Einšteino (6.19 pav.) su-

kurta bendroji reliatyvumo

teorija leido aprašyti Visatos

raidą, o jos stebėjimai įvai-

riomis elektromagnetinėmis

6.19 pav. Albertas Einšteinas – vienas žymiausių

bangomis – aptikti neįtiki-

XX a. mokslininkų. Jis padarė esminių atradimų,

mus kosminius objektus atskleidžiančių ir mikropasaulio, ir Visatos savybes.

(apie juos pasakojama sky-

riuje „Bekraštis kosmosas“). Buvo atrastas ir mažų atstumų pasaulis – mole-

kulės, atomai, elementariosios dalelės – bei nustatyti keisti jo dėsniai.

Biologija iš esmės papildė žinias apie gyvosios gamtos įvairovę, ypač

apie mikroorganizmų pasaulį. Buvo atskleisti ląstelėse vykstantys bei gy-

vųjų organizmų veiklą reguliuojantys sudėtingi procesai. Nustatytas ben-

dras gyvybės šifras – genetinis kodas, ir mokslas jau bando įminti gyvybės

kilmės paslaptį. Daug pasiekė ir psichologija, sociologija bei kiti žmogų ir

visuomenę tiriantys mokslai. Tačiau jų objektai tokie sudėtingi, kad juos

kol kas aprašo įvairios, net viena kitai prieštaraujančios teorijos.

Mokslo vaisiai ir pavojai. Ci vi lizacijos raidą vis labiau lemia mokslo rezul-

tatų taikymas žmonių gerovei. Netgi iš pirmo žvilgsnio tik smalsumą ten-

kinantys atradimai dažniausiai pasirodo esą labai naudingi. Branduolinių

135

CI V I L I Z ACI JA

reakcijų atradimas, iš pradžių

atrodęs praktiškai nepritaiko-

mas, leido sukurti atominį re-

aktorių. Kvantine mechanika,

atskleidusia tiesiogiai neste-

bimo mikropasaulio dėsnius,

remiasi daugelis šiuolaikinių

technologijų. Tikrą infor-

macinę revoliuciją sukėlė šia

6.20 pav. Avis Doli – tiksli kitos avies kopija,

teorija pagrįstų elektroninių

sukurta panaudojus jos ląstelėje slypinčią

prietaisų sukūrimas (apie tai

genetinę informaciją. Tai pirmasis klonuotas

plačiau – kitame skyrelyje).

žinduolis; jo išauginimas pademonstravo

Iššifravus genetinį kodą, atsi-

galimybę sukurti netgi žmogaus kopiją

vėrė netikėtos galimybės to-

(nors tai susiję ir su etine problema).

bulinti gyvuosius organizmus,

kovoti su paveldimomis ligo-

mis. Netgi klonuoti individą,

tai yra išauginti tikslią jo kopi-

ją; pirmuoju tokiu kūriniu tapo

avis Doli (6.20 pav.).

Tiesa, tos pačios žinios

gali tarnauti ir gėriui, ir blo-

giui – atnešti daug naudos, bet

padaryti ir daug žalos. Antai

branduolinės energijos atradi-

mas leido sukurti ne tik ato-

6.21 pav. Atominės bombos sprogimas

minę elektrinę, bet ir atominę

virš Japonijos miesto Hirošimos

bombą (6.21 pav.). Šiuolaikinės

1945 m. rugpjūčio 6 d.

elektronikos priemonės sutei-

kia galimybę kontroliuoti visą

žmogaus veiklą. Genų tobulinimas gerai neperpratus jų paslapčių gali tu-

rėti nenumatytų, labai pavojingų pasekmių. Nors, antra vertus, raketos,

iš pradžių kurtos kariniams tikslams, buvo panaudotos Saulės sistemai

tirti.

136

CI V I L I Z ACI JA

Elektronikos era. Šiuolaikinė civilizacija remiasi galimybėmis greitai gauti,

perduoti, kaupti žinias. O tai užtikrina išmoningi elektroniniai prietaisai.

Jie buvo sukurti ir ištobulinti remiantis fizikos ir technikos atradimais, ku-

rie buvo padaryti XIX a. ir XX a. sandūroje. Pagrindinį elektronikos „vei-

kėją“ – elektroną – pirmasis aptiko anglų

mokslininkas Džozefas Džonas Tomsonas

(Joseph John Thomson) 1897 m. Tiesa, ke-

letą dešimtmečių elektronas buvo žinomas

tik specialistams. Tais pačiais metais italų

išradėjas Guljelmas Markonis (Guglielmo

Marconi) užpatentavo pirmąjį pasaulyje

bevielį radijo ryšį, o jau 1901 m. jam pa-

vyko tokiu būdu perduoti pranešimą be

jokių kabelių per Atlanto vandenyną.

Informaciją svarbu ne tik perduoti, bet ir

6.22 pav. Integrinis

ją išsaugoti. Kaip tai padaryti naudojantis

grandynas – elektroninio

įmagnetinimo reiškiniu, 1898 m. sugalvo-

įrenginio smegenys.

jo danų inžinierius Valdemaras Poulsenas

(Valdemar Poulsen) išradęs magnetofoną. Elektronika remiasi kvantiniais

dėsniais; pagrindinę – kvanto – sąvoką 1900 m. įvedė vokiečių fizikas

Maksas Plankas (Max Planck).

Tie atradimai ir išradimai buvo plėtojami daugelio mokslininkų. O

stulbinamus vaisius mokslo pažanga ėmė duoti XX a. antrojoje pusėje ir

ypač pastaraisiais dešimtmečiais. Televizija, kompiuteriai, skaitmeniniai

fotoaparatai, išmanieji telefonai, nešiojamieji muzikos grotuvai, inter-

netas, socialiniai tinklai... be jų sunku būtų įsivaizduoti mūsų gyvenimą.

Jie atvėrė naujas galimybes pažinti, kurti, bendrauti ir pramogauti. Apie

kai kuriuos mokslo ir technikos stebuklus plačiau pasakojama skyriuje

„Technikos stebuklai“.

Kultūros spektras. Žmogui sunku suvokti, kaip greitai keičiasi pasaulis.

Juk prieš šimtmetį netgi Europoje buvo daug neraštingų žmonių, beveik

visose šalyse moterys neturėjo rinkimų teisės, negalėjo mokytis universi-

tetuose. Tik pačioje XIX a. pabaigoje buvo išrasti radijas ir kinas, dar po

137

CI V I L I Z ACI JA

trijų dešimtmečių – televizija. Kultūra tapo prieinama daugumai gyventojų.

Tačiau nemaža dalis žmonių siekia tik malonių įspūdžių, atgaivos nuo rū-

pesčių. Tad ypač paplito televizijos serialai, nuotykių filmai ir detektyvai,

pramoginė muzika. Daugelis jų kuriami ar net tiesiog gaminami, kaip ir

kitos prekės, pagal standartinius receptus, nesiekiant aukštesnių meninių

tikslų, ir sudaro vadinamąją masinę kultūrą, kurios didelė dalis yra JAV

produkcija.

Aišku, keitėsi ir aukštoji kultūra, kuri tapo daug įvairesnė ir turinin-

gesnė. Nuolat ieškoma naujų išraiškos priemonių. Iki XIX a. pabaigos

tai daryta išlaikant realistinį žmogaus ir gamtos vaizdavimą. XX a. toji

kūrybinių ieškojimų erdvė smarkiai prasiplėtė. Dažnai siekiama ne kuo

tiksliau atspindėti realybę, o jos esmę atskleisti simboliais, alegorijomis,

transformacijomis, netgi provokuojant ir šokiruojant žmogų. Tiesa, dėl

to kūriniai tapo sunkiau suvokiami, reikalaujantys daugiau intelektinių

pastangų.

Masinė ir aukštoji kultūra tai tik du jos poliai, tarp kurių plyti visas

įvairus ir spalvingas šiuolaikinės kultūros spektras. Net trumpai apžvelg-

ti įvairias jos rūšis yra sunkiai įmanoma, tad paminėsime tik dvi, mažiau

prieinamas per internetą ir televiziją – grožinę literatūrą ir meną.

Nuo Dostojevskio iki Kristi. Nors dabar karaliauja televizija ir interne-

tas, vis dėlto grožinė literatūra neišnyko – gerų knygų skaitymas ir da-

bar daugeliui žmonių yra vienas iš didžiausių malonumų. Ankstesniais

amžiais rašytojai dažniausiai vaizduodavo žmones arba kaip herojus, arba

kaip nedorėlius – tik balta ir juoda spalvomis. XIX a., o ypač XX a., imta

vis tiksliau atskleisti žmonių psichologiją, jų elgesio motyvus. Tarp to-

kios šiuolaikinės literatūros pradininkų – rusų rašytojai Levas Tolstojus,

Fiodoras Dostojevskis ir Antonas Čechovas. Paplito vadinamoji doku-

mentinė proza – kelionių įspūdžiai, prisiminimai, žymių žmonių bio-

grafijos. Sunkiausia įtikti vaikams ir paaugliams; kiekviena karta renkasi

vis kitas knygas, tačiau yra ir nesenstančių šedevrų, kaip antai Astridos

Lindgren (Astrid Lindgren) „Pepė Ilgakojinė“, „Karlsonas, kuris gyvena

ant stogo“ ar Džeromo Selindžerio (Jerome Salinger) „Rugiuose prie be-

dugnės“. Svarbią vietą XX a. literatūroje užima alegoriniai kūriniai, už

138

CI V I L I Z ACI JA

kurių siužeto slypi antrasis, filoso-

finis, planas. Įsimenantys jų pavyz-

džiai – Antuano de Sent Egziuperi

(Antoine de Saint-Exupéry)

„Mažasis princas“ (6.23 pav.),

Viljamo Goldingo (William

Golding) „Musių valdovas“ ar

Ričardo Bacho (Richard Bach)

„Džonatanas Livingstonas Žuvėdra“.

Žmones visada žavi nuotykiai, ir

tokios literatūros mėgėjams tikrai

6.23 pav. Mažasis princas iš A. de

yra iš ko pasirinkti: nuo Džeko

Sent Egziuperi pasakos, kuri žavi

ir vaikus, ir suaugusiuosius.

Londono (Jack London) stiprių as-

menybių likimų iki detektyvo kara-

lienės Agatos Kristi (Agatha Christie) meistriškai supintų istorijų. Aišku,

čia paminėti tik nedaugelis žinomiausių rašytojų bei jų kūrinių, kurie yra

patekę į šiuolaikinės literatūros aukso fondą.

Poeziją sunku išversti, tad daugelis tautų labiausiai žavisi savais žy-

miausiais poetais, mums tokie yra Kristijonas Donelaitis, Maironis,

Salomėja Nėris, Justinas Marcinkevičius.

Šiuolaikinės muzikos įvairovė. Muzika tarsi pakylėja žmogų, ne veltui

senovės graikai manė, kad ją išrado dievai. Šiuolaikinė muzika stebina sa-

vo žanrų ir stilių įvairove. Ankstesnių amžių genijų – Johano Sebastiano

Bacho (Johann Sebastian Bach), Volfgango Amadėjaus Mocarto, Liudvigo

van Bethoveno, Džiuzepės Verdžio (Guiseppe Verdi) – kūriniai lieka

nepralenkta klasika, nuolat atliekami ir dabar. Tačiau didieji XX a. pra-

džios muzikos reformatoriai Arnoldas Šionbergas (Arnold Schoenberg),

Igoris Stravinskis (Igor Stravinskij) atvėrė naujus harmonijos pasaulius.

Pasinaudojusi tais atradimais, rimtoji muzika tapo nepaprastai įvairi.

Platesnį žmonių ratą, ypač jaunimą, labiau domina lengvesnė muzika, ku-

rios atsiradimą lėmė visuomenės demokratėjimas. Daugelis jų prasidėjo

JAV, o po to išplito į kitas šalis. Labai populiarus tapo miuziklas, deri-

nantis muziką, šokį ir vaidybą (Leonardo Bernstaino (Leonard Bernstein)

139

CI V I L I Z ACI JA

„Vestsaido istorija“, Ričardo Rodžerso (Richard Rodgers) „Muzikos garsai“).

Kita naujovė – džiazas – atsirado JAV pietuose kaip negrų ir europietiškos

muzikos derinys. Iš pradžių jo improvizacijas griežė nedideli pučiamųjų

ansambliai pasilinksminimo įstaigose, bet netrukus džiazas užkariavo ir

koncertų sales. Legendinis jo atlikėjas – trimitininkas ir dainininkas Luisas

Armstrongas (Louis Armstrong), o žinomiausias kompozitorius Džordžas

Geršvinas (George Gershwin), sukūręs garsiąją „Bliuzo stiliaus rapsodiją“.

Po Antrojo pasaulinio karo JAV atsirado dar vienas populiariosios muzi-

kos žanras – rokenrolas. Iš pradžių pagrindinis jo bruožas buvo greiti, užburian-

tys ritmai, vėliau tapo svarbūs ir dainų tekstai. Rokenrolo karaliumi vadintas

Elvis Preslis (Elvis Presley). Lietuviškų šaknų turintis kompozitorius ir poetas

Bobas Dylanas (Bob Dylan) išgarsėjo savo dainomis, kuriose susiejo rokenrolo

ritmiką su folkloro lyrizmu. Jis yra vienintelis dainų autorius, gavęs Nobelio li-

teratūros premiją. Šie ir kiti talentingi kompozitoriai bei atlikėjai toliau plėtojo

tą žanrą, iš jo kilo ištisa muzikos kryptis bendru roko pavadinimu. Septintojo

dešimtmečio pradžioje muzikos gerbėjus visame pasaulyje savo dainų me-

lodingumu pakerėjo anglų roko grupė „The Beatles“, ji tapo populiariausia

XX a. grupe (6.24 pav.).

Rokas tai ne tik šokių

muzika ar trumpas

instrumenti nis kūrinys,

bet ir roko miuziklas ar

roko ope ra, kaip antai

Andru Loido Veberio

(And rew Lloid Web-

ber) „Jėzus Kristus

super žvaigždė“.

Prasidėjus elekt-

ronikos amžiui, atsi ra-

dus šiuolaikiškai gar so

6.24 pav. Grupė „The Beatles“: Džonas Lenonas

bei įrašymo tech ni kai,

(John Lennon), Ringas Staras (Ringo Starr),

žmonės, ypač jaunimas,

Polas Makartnis (Paul McCartney) ir Džordžas

vietoj anks čiau popu-

Harisonas (George Harrison) (1965 m.).

liarių liaudies dainų

ir šokių pamėgo nesudėtingas, paprastų ritmų dainas ir muziką, bendrai

140

CI V I L I Z ACI JA

vadinamas popmuzika. Jos žvaigždžių koncertai sutraukia tūkstančius žiū-

rovų, o muzikos įrašai parduodami šimtais milijonų diskų. Nors madin-

giausi atlikėjai nuolat keičia vienas kitą, bet Maiklo Džeksono (Michael

Jackson) ar Madonos (Madonna Louise Ciccone) atliekamos dainos įsi-

mena ne vienai kartai.

Šiuolaikinė muzika, matyt, yra įvairiausias, greičiausiai besikeičiantis

menas, tad kiekvienas renkasi pagal savo skonį.

Naujoji dailė. Labai įdomi ir turininga naujųjų amžių meno istorija.

Anksčiau menininkai siužetų savo kūriniams dažnai ieškojo religijoje ir

antikos mituose, o XIX a. ir ypač XX a. pagrindiniu kūrybos šaltiniu tapo

realus pasaulis. Tačiau jį siekta ne kuo tiksliau pavaizduoti, o savitai at-

skleisti esminius jo bruožus. Daugelis šiuolaikinio meno krypčių formavosi

XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje menininkų mekoje Paryžiuje.

Impresionistai stengėsi perteikti reiškinių ar objektų keliamą įspūdį,

sukuriamą momentinę nuotaiką. Šiai krypčiai pradžią davė Klodo Monė

(Claude Monet) paveikslas „Įspūdis. Saulės patekėjimas“ (6.25 pav.), o plė-

tojo Ogiustas Renuaras (Auguste Renoir), Polis Sezanas (Paul Cezanne)

ir kiti dailininkai. Stiprų, hiperbolizuotą įspūdį pagrindine menine

priemone pavertė ekspresionistai; vienas ryškiausių šios krypties kūri-

nių – Edvardo Munko (Edvard Munch) „Šauksmas“ (6.26 pav.). Kiti mo-

derniojo meno kūrėjai Vincentas van Gogas (Vincent van Gogh) (6.27 pav.),

6.25 pav. Klodas Monė „Įspūdis.

Saulės patekėjimas“ (1872 m.).

141

CI V I L I Z ACI JA

6.26 pav. Edvardas Munkas

6.27 pav. Vincentas van Gogas

„Šauksmas“ (1893 m.).

„Nakties kavinė“ (1888 m.).

Polis Gogenas (Paul Gauguin) pagrindinį vaidmenį paveiksle suteikė spalvai,

o Pablas Pikasas surado naujų išraiškos būdų deformuodamas figūras, nau-

dodamas įvairius rakursus, išskaidydamas objektus į dalis. Formą absoliuti-

no abstrakcionizmo pradininkai Vasilijus Kandinskis (Vasilij Kandinskij) ir

Kazimiras Malevičius (Kazimir Malevič); jų kūriniai veikia žiūrovą linijų, ge-

ometrinių formų vaizdais, spalvų potėpiais (6.28 pav.). Deformuotos bei abs-

trakčios formos įsitvirtino ir skulptūroje (6.29 pav.). Vis dėlto viena žymiausių

6.28 pav. Vasilijus Kandinskis

„Baltame fone II“ (1923 m.).

142

CI V I L I Z ACI JA

6.29 pav. Henris Muras (Henry Moore)

„Atsilošusi figūra“ (1951 m.).

6.30 pav. Ogiustas Rodenas

„Mąstytojas“ (1902 m.).

XX a. skulptūrų yra klasikos tradicijas tęsiantis Ogiusto Rodeno (Auguste

Rodin) „Mąstytojas“ (6.30 pav.).

Šiuolaikinei architektūrai naujas galimybes atvėrė sukurtos itin tvir-

tos medžiagos bei technikos progresas. Būdingiausias šiuolaikinio miesto

elementas – dangoraižis. Kaip anksčiau bažnyčios, taip dabar dangoraižiai

formuoja pagrindinį miesto siluetą. Įspūdingiausias pavyzdys – centrinės

Niujorko dalies, Manhatano, vaizdas (6.31 pav.). Kaip šių laikų pasaulio

6.31 pav. Niujorko

dangoraižiai.

Miesto centrinės

dalies – Manhatano

salos – vaizdas.

143

CI V I L I Z ACI JA

stebuklas atrodo dirbtinės gyve-

namos salos, sukurtos Persų įlan-

koje (6.32 pav.).

Žmonių Žemė. Civilizacija at-

vėrė neregėtų galimybių didėti

žmonių skaičiui. Mirtingumas

labai sumažėjo išradus vakcinas ir

6.32 pav. Dirbtinių salų kompleksas

įvairius vaistus. O pradėjus taiky-

(Dubajus, Jungtiniai Arabų Emyratai).

ti pažangius žemdirbystės meto-

Jam sukurti buvo panaudotos lėšos, gautos

dus, pagausėjo derliai. Tad XIX a.,

pardavinėjant didžiulius šalies naftos išteklius. pirmiausia priešakinėse Europos

šalyse, ėmė greitai daugėti gyven-

tojų. Tačiau tik XX a. viduryje spartus žmonių skaičiaus augimas prasidėjo

visame pasaulyje. Pirmasis milijardas buvo pasiektas per 150 tūkstančių

metų – XIX a. pradžioje, antrasis – per 130 metų (1930 m.), trečiasis – per

30 metų (1960 m.), o ketvirtasis – per 17 metų. 2022 m. pabaigoje pasaulio

gyventojų skaičius jau pasiekė aštuonis milijardus. Jeigu taip tęstųsi ir to-

liau, Žemė netrukus virstų vienu milžinišku miestu. Tačiau pastaraisiais de-

šimtmečiais daugelyje šalių gyventojų skaičiaus augimas sulėtėjo ar netgi jų

ėmė mažėti – įsijungia biologiniai labai gausios populiacijos reguliavimosi

mechanizmai. Tad tikimasi, kad šiame amžiuje žmonių skaičius pasieks

vienuolika milijardų ir toliau nebeaugs.

Civilizacijos išbandymas. Deja, civilizacijos pažanga kol kas neatnešė vi-

suotinės taikos, karai tebevyksta įvairiose planetos vietose, net Europoje.

Branduolinį ginklą viena po kitos pasigamino dešimt valstybių; jį siekia įsi-

gyti ir teroristai.

Smarkiai išaugus žmonių skaičiui, didelė planetos dalis buvo pajungta

vien jų poreikiams tenkinti. Miestai, pramonės rajonai, dirbamoji žemė uži-

ma beveik pusę viso sausumos ploto. Tad daug gyvūnų ir augalų rūšių neten-

ka jų egzistavimui reikalingų sąlygų ir nyksta. Be to, gamta labai teršiama

įvairiomis pramoninėmis atliekomis, žemės ūkyje naudojamais chemika-

lais. O kiekvienas žmogus per metus išmeta kelis šimtus kilogramų visokių

144

CI V I L I Z ACI JA

šiukšlių. Elektrinėse ir pramonės įmonėse deginant kurą, išsiskiria daug ang-

lies dvideginio. Jis sulaiko šilumą, tad vidutinė planetos temperatūra kyla.

Mokslininkai įspėja, kad tie žmogaus veiklos sukelti pokyčiai, viršiję tam

tikrą ribą, gali turėti katastrofiškų padarinių.

Net ir didžiulių dirbamosios žemės plotų nebepakanka išmaitinti vis

didėjančio žmonių skaičiaus, tad kyla maisto kainos ir dalis gyventojų, ypač

skurdesnėse šalyse, turi labai riboti savo poreikius. Senka ir naftos, dujų, įvai-

rių mineralų atsargos, kurias žmonija paveldėjo iš gamtos kaip dosnų krai-

tį. Taigi šiame amžiuje mūsų civilizacijai lemta susidurti su dilema: surasti

naujų galimybių bei išspręsti kylančias problemas arba susilaukti virtinės

gilėjančių krizių.

Savita Lietuvos kultūros raida

Baltai ir senosios civilizacijos. Senovės civilizacijos atsirado ir vystėsi pa-

lankiomis subtropinio klimato sąlygomis derlingose žemėse prie Nilo,

Mesopotamijoje, Mažojoje Azijoje. O lietuvių protėviai baltai apie keturis

tūkstančius metų gyveno nuošaliose miškingose teritorijose Rytų Europoje

ir prie Baltijos. Tomis gana atšiauriomis sąlygomis teko rūpintis vien maistu

bei išlikimu. Antra vertus, baltai, o ypač lietuviai, dėl kultūrinės izoliacijos

gerai išsaugojo pirmykštę indoeuropiečių prokalbę.

Taigi tuo metu, kai senovės Graikijoje buvo kuriami filosofijos veikalai,

dramos ir poemos, statomi didingi rūmai, baltai dar savo rašto neturėjo, tik

vartojo tam tikrus simbolius, gal ir ženklus. Jie tebegyveno pirkelėse su atvi-

ru ugniakuru jų viduryje, medžiojo ir žvejojo. Vis dėlto tarp tų skirtingų,

tolimų kraštų egzistavo prekybiniai ryšiai, apie juos liudija to laikotarpio

kapuose Lietuvoje randami bronziniai romėnų papuošalai ir monetos, o

Romoje buvo žinomas ir vertinamas Baltijos gintaras.

Krikšto klausimas ir Lietuvos sukūrimas. Lietuviai, kaip ir kitos baltų gen-

tys – prūsai, galindai, jotvingiai, kuršiai, lyviai, žiemgaliai, buvo susiskaidę į nedideles kunigaikštystes ar valdas, gyveno tarp miškų ir pelkių, tad ilgai

145

CI V I L I Z ACI JA

išliko pagonimis. Tą izoliaciją galėjo

panaikinti ir baltus susieti su krikščio-

niškąja Vakarų Europos civilizacija tik

jų krikštas. Šiuos atkaklius, karingus

pagonis krikštyti pasišovė XIII a. pra-

džioje prūsų ir lyvių žemėse atsiradę

Vokiečių ir Kalavijuočių ordinai, tačiau

pagrindinis jų tikslas buvo kolonizuoti

baltų žemes ir čia įkurti savo valstybes.

Lietuvių kunigaikštis Mindaugas

sugebėjo sukurti vienintelę baltų

valstybę, o daugelis kitų giminingų

genčių išnyko. Lietuva keletą amžių

sėkmingai kovojo su ją iš dviejų pu-

sių puolančiais vokiečių riteriais ir

jų talkininkais. Būtent ta nuolatinė

6.33 pav. Paminklas pirmajam Lietuvos

agresija trukdė Lietuvai krikštytis.

karaliui Mindaugui, karalienei

Mindaugas, o vėliau Gediminas, su-

Morta ir jų sūnui, lietuvių ir latvių

prasdami būtinumą tapti krikščioniš-

pastatytas Agluonoje (Latvija),

kur galbūt palaidotas Mindaugas

ka valstybe, mėgino žengti šį žingsnį,

(skulptorius Vidmantas Gylikis).

tačiau lietuviai, ypač žemaičiai, dar

nebuvo linkę priimti krikščionybės,

nes ją laikė priešų religija. Tad Gediminui tik kitais būdais pavyko artinti

šalį prie europinės civilizacijos: senoje gyvenvietėje, svarbioje vietoje ties

brasta per Nerį, jis ėmė kurti naujovišką Lietuvos sostinę Vilnių, kvietė

čionai atvykti pirklius, amatininkus ir visus geros valios žmones iš įvairių

šalių, žadėdamas jiems žemės bei privilegijų, leisdamas čia išpažinti savo

tikėjimus.

Pokyčiai Lietuvoje, Jogailai tapus Lenkijos karaliumi. Lietuvos didieji

kunigaikščiai Gediminas ir jo sūnus Algirdas nukariavo ar pajungė savo

įtakai daug stačiatikių rusėnų kunigaikštysčių, kurių plotas gerokai pra-

noko pačios Lietuvos plotą. Tad Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (LDK)

146

CI V I L I Z ACI JA

tapo iš dalies krikščioniška valstybe, o joje vidaus reikalams pradėta vartoti

kanceliarinė slavų kalba, deja, nemėginant sukurti savos, lietuviškos.

Algirdo sūnus Jogaila, įkalbinėjamas savo motinos, Tverės kunigaikš-

tytės Julijonos, ketino Lietuvą atversti į stačiatikybę. Tačiau jis gavo pasiū-

lymą vesti Lenkijos sostą paveldėjusią trylikametę Jadvygą. Lenkija dar X a.

priėmė katalikybę, tad Jogaila, tapęs jos karaliumi, ėmėsi krikštyti Lietuvą.

Katalikiška karalystė turėjo aukštesnį statusą negu gerokai didesnė, bet iš

dalies pagoniška kunigaikštystė, tad Lietuva buvo „prišlieta“ prie Lenkijos.

Lietuvos krikštas ir dėl to atsiradę ryšiai su aukštesnį kultūros lygį pasie-

kusia šalimi buvo tikrai naudingi Lietuvai. Apie 1387 m. prie Vilniaus

katedros ėmė veikti pirmoji Lietuvoje pradinė mokykla, kurioje mokyta

lotyniškai. Tiesa, anksčiau kai kurie bajorai lavindavo savo vaikus namie

arba siųsdavo juos į kitų šalių mokyklas bei universitetus, dažniausiai į

Čekiją. Karalienė Jadvyga Prahos universitete įsteigė lietuvių kolegiją, ku-

rioje jie būdavo apgyvendinami ir gaudavo paramą. O XIV a. pradžioje lie-

tuviai pamėgo Krokuvos universitetą, matyt, prie to prisidėjo ir Kęstučio

anūkas Jonas Vaidutis, kuris 1401 m. buvo išrinktas Krokuvos universiteto

rektoriumi. 1410–1430 m. šiame universitete studijavo daugiau kaip tris-

dešimt jaunuolių iš Lietuvos.

Antra vertus, tas tiesioginis ryšys su Lenkija slėpė Lietuvai ir pavojus.

Lenkijos didikai, remdamiesi karalystės viršenybe, siekė įvairiais būdais

pajungti LDK. O Lietuvos bajorai, perimdami aukštesnės kultūros pa-

siekimus, kartu perimdavo ir lenkų kalbą bei įpročius. Tad Lietuvai buvo

lemta palaipsniui tapti Lenkijos provincija.

Vytauto Didžiojo Lietuva. Lietuvos savarankiškumo praradimą sustab-

dė kunigaikštis Vytautas. Būdamas Gedimino anūkas, jis irgi pretendavo

valdyti LDK. Tą teisę Vytautas įgijo atkakliai kovodamas su Jogaila, netgi

du kartus pabėgdamas pas kryžiuočius ir pasitelkdamas jų pagalbą. Jam

pavyko pergudrauti ir Vokiečių ordiną, ir Jogailą, tad šis 1392 m. paskyrė

Vytautą savo vietininku LDK. Jis iš karto ėmė stiprinti savo valdžią ir vyk-

dyti krašto modernizavimą. Vytautas sukūrė centralizuotą valdžios apara-

tą, kuris leido geriau surinkti mokesčius. Nors Vokiečių ordinas puolė ir

krikščionišką Lietuvą, tačiau kilo prekyba ir amatai. Žemdirbiai palaipsniui

147

CI V I L I Z ACI JA

perėmė pažangią trilaukę sėjo-

mainą. 1401 m. Jogaila pagaliau

pripažino Vytautą Lietuvos di-

džiuoju kunigaikščiu ir jam per-

leido visą valdžią LDK.

Vytauto rūmuose veikė raš-

tinė, kurioje darbavosi įvairias

kalbas mokantys raštininkai. Jis

ėmė naudoti savo herbą, dabar

vadinamą Gediminaičių stulpais,

o kaip valstybės herbą – dar

Algirdo įvestą Vytį, kaldino lie-

tuviškas monetas – denarus. Jo

6.34 pav. Vytauto Didžiojo

Vilniaus aukštutinėje pilyje bei

portretinis didysis antspaudas.

1408 m. pastatytoje Trakų salos

pilyje, įrengtose kaip Europos

monarcho, būdavo iškilmingai priimami garbingi svečiai, vykdavo įšven-

tinimo į riterius ceremonija. Trakuose Vytautas įsteigė antrąją Lietuvoje

mokyklą su dėstomąja lotynų kalba. Jo iniciatyva apie 1430 m. buvo suda-

rytas „Lietuvos didžiųjų kunigaikščių metraštis“, kuriame panaudoti paties

Vytauto parašyti prisiminimai apie Kęstučio kovas.

Vytautas savo žygiais ir diplomatine veikla išplėtė LDK ribas iki Juodosios

jūros. O jam su Jogaila sutelkus abiejų valstybių karines pajėgas, Žalgirio mū-

šyje pavyko sutriuškinti ir Vokiečių ordiną. Šventosios Romos imperatorius

Zigmantas, atsižvelgdamas į Vytauto nuopelnus, pasiūlė jį vainikuoti Lietuvos

karaliumi. Tačiau karūnavimui sukliudė Lenkijos ponai ir Vytauto mirtis.

Vytautas įtvirtino LDK savarankiškumą, tačiau net ir jo laikais vyko

lietuvių bajorų lenkėjimas. Jie siekė įgyti panašias teises bei privilegijas,

kokias turėjo lenkų bajorai. Žymiausios Lietuvos didikų giminės gavo kil-

mingų lenkų giminių herbus, tuo būdu susigiminiuodamos su jomis. Prie

to bajorijos nutautėjimo prisidėjo ir katalikų dvasininkai.

Lietuvininkai ir pirmoji lietuviška knyga. Vokiečių ordino didysis magis-

tras Albrechtas Branderburgietis (Albrecht von Brandenburg) 1525 m. priėmė

148

CI V I L I Z ACI JA

nuo katalikybės atskilusios šakos

evangelikų liuteronų tikėjimą ir tapo

pasaulietinės valstybės Prūsijos valdo-

vu – kunigaikščiu. Nepaisant vykdy-

to šių žemių kolonizavimo, jose, ypač

rytinėje dalyje, gyveno daug senųjų

gyventojų – prūsų, skalvių bei nadru-

vių, taip pat ir lietuvių, patekusių kaip

belaisviai ar atsikėlusių. Jie visi ėmė

vartoti lietuvių kalbą ir buvo vadina-

mi lietuvininkais, o tai sričiai prigijo

Mažosios Lietuvos pavadinimas.

Liuteronai siekė priartinti Baž-

ny čią prie žmonių, tad religinės tiesos

turėjo būti skelbiamos gimtąja kalba.

Kunigaikščio Albrechto nurodymu,

6.35 pav. Pirmoji lietuviška

1545 m. buvo išleisti du dvikalbiai ka-

knyga – Mažvydo „Katekizmas“,

tekizmai prūsų ir vokiečių kalbomis;

išspausdinta 1547 m. Karaliaučiuje.

reikėjo katekizmo ir lietuvių kalba.

Galbūt jį buvo pradėję rengti Karaliaučiaus universiteto profesoriai Abraomas

Kulvietis ir Stanislovas Rapolionis, nes jie vertė giesmes į lietuvių kalbą. Tačiau

abu iškilūs lietuviai vienas po kito netikėtai mirė. Tad šią pirmąją lietuvišką

knygą parengė kunigaikščio Albrechto pakviestas iš Lietuvos Martynas

Mažvydas, galbūt dirbęs dvaruose namų mokytoju. Jis per pusantrų metų,

studijuodamas universitete, parengė „Katekizmą“ (visas pavadinimas, pagal

to meto tradiciją, buvo daug ilgesnis) (6.35 pav.). Iš tikrųjų jis pasinaudojo pa-

našiais leidiniais kitomis kalbomis, savo pirmtakų giesmių ir maldų vertimais,

gal ir kita medžiaga. Toje 79 puslapių knygelėje, be katekizmo, buvo dvi pra-

kalbos, trumpas lietuviškas elementorius ir giesmynėlis su gaidomis. Mažvydas

ją kruopščiai ir sumaniai parengė, taigi pirmoji lietuviška knyga tikrai verta to

vardo. Jos autorius, įšventintas kunigu, darbavosi lietuviškoje Ragainės parapi-

joje. Mažvydas ir toliau tris dešimtmečius vienintelis rengė ir leido lietuviškas

religines knygeles. Jų paskelbė dar keturias, o jo sudarytą pirmąjį giesmyną

išspausdino kitas kunigas.

149

CI V I L I Z ACI JA

Lietuvoje pirmoji lietuviška knyga buvo išleista tik 1595 m. (Mikalojaus

Daukšos išverstas „Katekizmas“). Pirmosios knygos latvių (1585 m.) ir estų

(1535 m.) kalbomis irgi buvo katekizmai, bet vertimai iš vokiečių kalbos, kar-

tu pateikiant ir vokišką tekstą.

Vilniaus universitetas. Trijuose užsienio universitetuose studijavęs

A. Kulvietis, grįžęs į Lietuvą, 1539 m. Vilniuje įsteigė aukštesniąją mokyk-

lą – kolegiją. Jos tikslas buvo ruošti jaunuolius studijoms užsienio univer-

sitetuose. Netrukus studentų skaičius joje padidėjo iki šešiasdešimties, ir

mokykla, laikui bėgant, galėjo išaugti į universitetą. Tačiau jos vadovas

buvo apkaltintas liuteronybės idėjų skleidimu ir turėjo bėgti į Prūsiją.

Po trijų dešimtmečių kolegiją Vilniuje įkūrė jėzuitai, o 1579 m. ji, ka-

raliui Steponui Batorui suteikus privilegiją, buvo reorganizuota į „Vilniaus

Jėzaus draugijos akademiją ir universitetą“. Jis tapo 112-uoju Europoje vei-

kiančiu universitetu. Tiesa, iš pradžių teturėjo Filosofijos ir Teologijos fa-

kultetus, tik 1641 m. dar buvo įsteigtas Teisės fakultetas, bet stigo ketvirto,

universitetui būdingo, – Medicinos fakulteto.

Universitete dėstyta lotyniškai. Pirmieji jo profesoriai, kurie privalėjo

būti jėzuitų ordino nariai, atsikėlė į Vilnių iš kitų Europos universitetų.

Kai kurie svetimšaliai pramoko lietuvių kalbos, vėliau atsirado profesorių,

net rektorių lietuvių. Tačiau po 1569 m. sudarytos Liublino unijos, glau-

džiai susiejusios Lietuvą su Lenkija, lietuvių bajorai jau linko vartoti len-

kų kalbą. Vis dėlto universitete veikė lietuvių kalbos akademija (būrelis).

Buvo įkurtos ir latvių bei estų kalbų akademijos, nes jie, dar neturėdami

savų universitetų, vyko studijuoti į Vilnių.

Jėzuitams priklausančiame universitete vyravo scholastika, bet kai ku-

rie dėstytojai supažindindavo su A. Vezalijaus (A. Vesalius), G. Galilėjaus

bei kitų mokslininkų naujais atradimais. Čia buvo parengta svarbių lie-

tuvių kultūrai knygų: M. Daukšos į lietuvių kalbą išversta „Postilė“ (su

reikšminga prakalba), K. Sirvydo „Trijų kalbų žodynas“ ir „Punktai saky-

mų“. Mozūras M.K. Sarbievijus (M.C. Sarbievius), baigęs šį universitetą,

vėliau dėstęs jame, garsėjo ne tik Abiejų Tautų Respublikoje, bet ir Vakarų

Europoje savo lotyniška poezija.

150

CI V I L I Z ACI JA

Deja, nuo XVIII a. vidurio Lietuvą šimtmetį niokoję karai ir ligos nu-

smukdė ir Vilniaus universitetą. Geriausias jo veiklos laikotarpis prasidėjo

universitetui 1782 m. tapus pasaulietine Lietuvos vyriausiąja mokykla. Joje

buvo pertvarkytas gamtos ir visuomenės mokslų dėstymas, pradėta atsižvelg-

ti į praktinius krašto poreikius. O Lietuvą prijungus prie Rusijos imperijos,

Vilniaus universitetas laikytas geriausiu jos universitetu. Tačiau jis po 1831 m.

sukilimo caro įsakymu buvo uždarytas.

Vilniaus universitetas pustrečio amžiaus formavo krašto kultūrą ir išug-

dė daug iškilių asmenybių.

Mažosios Lietuvos indėlis į lietuvių kultūrą. Po pirmosios lietuviškos kny-

gos išleidimo Mažoji Lietuva ir toliau labai daug prisidėjo prie lietuvių kultū-

ros plėtojimo. Prūsijoje, skirtingai nuo LDK, lietuvių kalba buvo rašto kalba.

Ji vartota ne tik bažnyčiose, bet ja rašyti ir valdžios įsakymai gyventojams. Jau

XVI a. krašte veikė keliolika lietuviškų parapinių mokyklų, o nuo XVII a.

pradžios bent 1–2 vaikai iš kiekvieno kaimo privalėjo lankyti parapinę mo-

kyk lą. 1586 m. buvo įsteigta Tilžės gimnazija, kurioje mokyta ir lietuvių kalbos. Tad nemažai lietuvių studijavo Karaliaučiaus universitete (jo lygis buvo

aukštesnis negu Vilniaus universiteto). Čia nuo 1718 m. veikė lietuvių kalbos

seminaras, kurį privalėjo lankyti visi Teologijos fakulteto studentai, keti-

nantys dirbti pastoriais lietuvininkų gyvenamose parapijose. Aišku, vyko ir

krašto germanizacija, bet ji pasidarė prievartinė tik XIX a. pabaigoje.

Tad Prūsijoje iki XVIII a. pabaigos buvo parengta ir išleista gerokai

daugiau įvairių lietuviškų leidinių negu pačioje Lietuvoje. Būtent čia pasi-

rodė pirmoji lietuvių kalbos gramatika (Danielis Kleinas, 1653), buvo išvers-

ta visa Biblija (Jonas Bretkūnas, 1590 m.; deja, išleista tik jos dalis). Matas

Pretorijus vokiečių ir lotynų kalbomis XVII a. pabaigoje parengė daugiau

kaip 1 500 puslapių rankraštį „Prūsijos įdomybės, arba Prūsijos regykla“, ku-

ris yra išsamus žinių apie prūsus bei lietuvininkus šaltinis.

Prūsijoje buvo išleistas, pirmą kartą į lietuvių kalbą išverstas grožinis

kūrinys („Ezopo pasakėčios“, 1706 m.). O ne kartą pildytuose giesmynuose

paskelbta daug originalių giesmių.

Mažojoje Lietuvoje iš karto europinio lygio kūriniu prasidėjo ir groži-

nė lietuvių literatūra. Evangelikų liuteronų kunigas Kristijonas Donelaitis

151

CI V I L I Z ACI JA

Tolminkiemyje apie 1760–1775 m. parašė poemą „Metai“, kurioje pateikė

ryškų lietuvininkų valstiečių gyvenimo vaizdą. Deja, šis kūrinys buvo pa-

skelbtas tik po autoriaus mirties, bet vėliau išverstas į daugelį kalbų.

Didieji žemaičiai – Daukantas ir Valančius. Daugumai Lietuvos bajorų su-

lenkėjus, tik valstiečiai išsaugojo lietuvių kalbą. O po Trečiojo Abiejų Tautų

Respublikos padalijimo 1795 m., kai Lietuva atiteko Rusijos imperijai, iškilo

ir kitas – rusifikavimo pavojus.

Būtent žemaičiai, atkakliausiai priešinęsi kryžiuočiams bei kalavijuo-

čiams, dabar tapo ir tautinio atgimimo pradininkais. XIX a. pradžioje

grupelė Vilniaus universitete stu-

dijuojančių žemaičių ryžosi dar-

buotis savo tautos kultūros labui:

Simonas Stanevičius kūrė pasa-

kėčias ir parašė to būrelio himną,

Kajetonas Nezabitauskis paren-

gė lietuvių kalbos elementorių, o

Simonas Daukantas ėmėsi rašyti

lietuvių tautos istoriją. Jau buvo

išleistos LDK istorijos lenkų ir lo-

tynų kalbomis, bet jos skirtos mo-

kantiems tas kalbas. O Daukantas

savo veikalus „Darbai senųjų lie-

tuvių ir žemaičių“, „Istorija žemai-

tiška“ ir „Būdas senovės lietuvių,

kalnėnų ir žemaičių“ rašė lietuviškai

valstiečiams. Siekdamas, kad jie di-

džiuotųsi garbinga tautos praeitimi,

6.36 pav. Paminklas Simonui Daukantui

Daukantas romantizavo Lietuvos is-

Papilėje (skulptorius Vincas Grybas).

toriją. Deja, tik „Būdą“ jam pavyko

1845 m. išspausdinti. Be to, jis, puo-

selėdamas lietuvių kalbą, išvertė kelias knygas, sudarinėjo žodynus bei rin-

ko tautosaką, o skleisdamas ūkininkavimo naujoves, išleido valstiečiams

skirtas šešias knygeles (6.36 pav.).

152

CI V I L I Z ACI JA

O Motiejus Valančius baigė Vilniaus dvasinę seminariją, kuri buvo

susijusi su Vilniaus universitetu. Tapęs Žemaičių vyskupu, jis vykdė plačią

tautinę veiklą. Valančius priešinosi caro valdžios siekiui diegti Lietuvoje

stačiatikybę, labai sėkmingai organizavo blaivybės sąjūdį. Jo rūpesčiu prie

bažnyčių buvo steigiamos parapinės mokyklos lietuvių kalba. Vaikai, dar ne-

išmokę skaityti, nebuvo prileidžiami prie pirmosios komunijos, o norintieji

tuoktis irgi turėjo įrodyti, kad pažįsta raštą. Taigi žemaičiai raštingumu ėmė

pirmauti visoje Rusijos imperijoje.

M. Valančius savo istorinį veikalą „Žemaičių vyskupystė“ parašė lietuvių

kalba, tad sulenkėjusiems dvasininkams teko jį išsiversti. Pasižymėdamas

rašytojo talentu, jis parengė svarbesnių biblinių siužetų atpasakojimą ir

šventųjų gyvenimų aprašymų rinkinį bei įvairių knygelių vaikams. Didžiulio

populiarumo susilaukė jo knyga „Palangos Juzė“ – žaižaruojantys sąmoju,

vaizdingais liaudiškais palyginimais pasakojimai apie Lietuvos kaimą.

Caro valdžiai po 1863 m. sukilimo uždraudus lietuvišką spaudą loty-

niškais rašmenimis, Valančius organizavo lietuviškų knygų spausdinimą

Rytprūsiuose ir jų platinimą Lietuvoje. Nepaisydami žandarų persekiojimo,

knygnešiai jas paskleisdavo po visą kraštą. O liaudies mokytojai – darakto-

riai kaimuose slapta mokė vaikus.

„Aušra“ ir „Varpas“. XIX a. antrojoje pusėje lietuvybės atgimimo lyderiais

tapo suvalkiečiai. Tai lėmė istorinės sąlygos: Užnemunėje anksčiausiai buvo

panaikinta baudžiava, čia daugiau atsirado pasiturinčių ūkininkų, kurie ga-

lėjo savo vaikus leisti į mokslą. Suvalkų ir Marijampolės gimnazijose vyko ir

lietuvių kalbos pamokos.

Kultūros plėtrai greta knygų reikalingas ir laikraštis – greitesnis ir tęsti-

nis informacijos šaltinis. Jis pirmiausia atsirado Mažojoje Lietuvoje: 1849 m.

ten pradėtas spausdinti savaitraštis „Keleivis“, kurį redagavo Frydrichas

Kuršaitis. Vėliau čia pasirodė „Naujasis keleivis“ ir „Lietuviška ceitunga“.

Tačiau juose buvo daugiausia rašoma apie to krašto lietuvybės reikalus. Keli

sumanymai steigti laikraštį Lietuvoje sulaukė neigiamo caro valdžios atsaky-

mo. O prasidėjus lietuviškos spaudos draudimui, tokį laikraštį tapo įmano-

ma leisti tik Mažojoje Lietuvoje ir nelegaliai platinti Lietuvoje. Jurgis Mikšas

ir keli kiti lietuvininkai nutarė kreiptis į Bulgarijoje dirbantį gydytoją Joną

153

CI V I L I Z ACI JA

Basanavičių, kuris bendradarbiavo jų

spaudoje, siūlydami laikraštį spaus-

dinti Ragainėje.

J. Basanavičius paragino kitus jam

žinomus inteligentus prisidėti prie šio

darbo, numatė laikraščio programą,

parašė prakalbą pirmajam numeriui

ir kitą medžiagą. Pirmąjį mėnraščio

„Aušra“ numerį J. Mikšas išspausdino

Ragainėje tūkstančio egzempliorių

tiražu 1883 m. pradžioje (6.37 pav.).

Daugiausia dėmesio šis laikraštis sky-

rė Lietuvos istorijai, kalbos ugdymui,

liaudies kultūrai, įdėdavo grožinės li-

teratūros kūrinių. Iš Bulgarijos buvo

sunku rengti laikraštį, tad redagavimą

perėmė Jonas Šliūpas, Jurgis Mikšas ir

kiti aktyviausi bendradarbiai. „Aušra“

6.37 pav. „Aušros“ – lietuviško

atliko svarbų vaidmenį telkdama lie-

laikraščio, 1883–1886 m. spausdinto

tuvius bendrai tautinei veiklai, bet,

Prūsijoje ir slapta platinto

susidūrusi su finansavimo bei plati-

Lietuvoje, pirmasis numeris.

nimo Lietuvoje sunkumais, po trejų

metų nustojo eiti.

Tą darbą sėkmingai pratęsė mėnesinis laikraštis „Varpas“, kurį steigti su-

tarė grupė iš Suvalkijos kilusių studentų bei vietinių inteligentų. Pagrindiniu

jo organizatoriumi ir ilgamečiu redaktoriumi tapo Vincas Kudirka, stu-

dijavęs mediciną Varšuvos universitete, vėliau dirbęs gydytoju Šakiuose

bei Naumiestyje. Laikraštis 1889–1905 m. buvo spausdinamas Tilžėje ir

Ragainėje. „Varpas“, labiau nei „Aušra“, kėlė aktualius lietuvių vienybės,

pasipriešinimo rusifikavimui klausimus, nurodydavo tautinės veiklos gai-

res. Skaitomiausiu laikraščio skyriumi tapo „Iš tėvyniškos dirvos“ (vėliau

„Tėvynės varpai“), kuriame Kudirka aptardavo įvairius krašto įvykius, žmonių

bėdas, teikdavo patarimus. Laikraštis bendrai veiklai subūrė daugelį libera-

lesnių pažiūrų lietuvių inteligentų, jie kasmet rinkdavosi į slaptus varpininkų

154

CI V I L I Z ACI JA

suvažiavimus. „Varpas“ buvo labiau orientuotas į inteligentiją, tad netrukus

valstiečiams pradėtas leisti „Ūkininkas“. „Varpas“ daug prisidėjo prie lietuvių

literatūros raidos, jame savo pirmuosius kūrinius paskelbė Jonas Biliūnas,

Lazdynų Pelėda, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Žemaitė, aišku, ir pats Kudirka.

Kultūros kilimas ir branda. Tautinis atgimimas pirmiausia paskatino groži-

nę kūrybą. Netgi nesant jos tradicijų, tikras talentas, susipažinęs su pasauline

literatūra, geba sušvisti ypatingu kūriniu. Taip po Kristijono Donelaičio

1860 m. iškilo Antanas Baranauskas su „Anykščių šileliu“. O 1895 m. buvo

paskelbtas Jono Mačiulio-Maironio eilėraščių rinkinys „Pavasario balsai“, ku-

rio reikšmė lietuvių literatūrai prilygsta Aleksandro Puškino kūrinių reikšmei

rusų ar Adomo Mickevičiaus – lenkų literatūrai. Skambius, įtaigius, patrio-

tizmą žadinančius Maironio posmus iš naujo atranda kiekviena lietuvių karta.

Netrukus proveržis įvyko ir muzikoje bei dailėje. Mikalojus Konstantinas

Čiurlionis, baigęs Varšuvos ir Leipcigo konservatorijas, tapo lietuvių profesio-

nalios muzikos pradininku. Žavėdamasis Lietuvos gamta, jis parašė simfonijas

„Miške“ ir „Jūra“. Ypač ryškiai sušvito Čiurlionis kaip dailininkas. Jo paveikslai

žavi ypatinga spalvų darna, lyrizmu, pakylėtumu, tai dailės poezija (6.38 pav.).

Savo neišsemiamą fantaziją, vi-

zijas jis išreikšdavo paveikslų

cik lais. Savita Čiurlionio tapy-

ba, neatitinkanti nė vienos žino-

mos dailės krypties, neįprastas

ryšys su muzika ilgainiui susi-

laukė tarptautinio pripažinimo.

Lietuvai pasisekė po

Pirmojo pasaulinio karo at-

gauti nepriklausomybę, nes dvi

galingos kaimyninės valstybės

Rusija ir Vokietija iš tikrųjų abi

pralaimėjo tą karą. Lietuviams

netgi pavyko išvengti unijos

su Lenkija atnaujinimo. Kaune

6.38 pav. Mikalojaus Konstantino

įkūrus Lietuvos universitetą, o

Čiurlionio paveikslas „Karalių pasaka“.

155

CI V I L I Z ACI JA

netrukus ir kitas aukštąsias mokyklas, buvo pradėti rengti įvairių sričių spe-

cialistai. Prasidėjo ir mokslo, ypač humanitarinių krypčių, kilimas. Nors

Nepriklausoma Lietuva pasuko ne demokratijos, o autokratijos keliu, tačiau

per tą trumpą dvidešimties metų laikotarpį mūsų šalies kultūra praėjo šimt-

mečio kelią, buvo sukurti šiuolaikiniai jos pagrindai. Sparčiai vystėsi daugelis

meno šakų. Ryškiausiu Lietuvos menininku, garsėjusiu ir užsienyje, tapo uni-

kalaus balso dainininkas Kipras Petrauskas, kuris daug prisidėjo prie profe-

sionalaus lietuvių operos teatro atsiradimo. Dailininko Vytauto Kazimiero

Jonyno medžio raižiniai ir plakatai pasaulinėje parodoje Paryžiuje pelnė aukso

medalį. O reikšmingiausiais to laikotarpio lietuvių literatūros kūriniais, matyt,

reikėtų laikyti Vinco Mykolaičio-Putino filosofinę poeziją bei psichologinį

romaną „Altorių šešėly“.

Tas didelis Nepriklausomybės metų įdirbis padėjo lietuviams atsispirti

naujai šalies okupacijai po Antrojo pasaulinio karo.

Suskilusi lietuvių kultūra. Gresiant antrajai sovietinei okupacijai, iš Lietuvos pasitraukė apie 60 tūkstančių žmonių, tarp jų daug rašytojų, menininkų ir

mokslininkų. Keletui metų juos priglobė Vokietija, vėliau priėmė JAV, Kanada,

Australija ir kitos šalys. Deja, daugelis emigrantų turėjo rūpintis pragyveni-

mu, dirbti neatitinkantį jų kvalifikacijos darbą. Vis dėlto jie siekė, kiek įma-

noma, išsaugoti ir toliau plėtoti lietuvių kultūrą. Bostone buvo baigta leisti

daugiatomė „Lietuvių enciklopedija“, Freiburge įkurtas Lietuvių dailės ins-

titutas, Čikagoje – Lituanistikos institutas. Prie tolesnės lietuvių literatūros

plėtros labiau prisidėjo jaunieji rašytojai, kurie naudojo modernias literatūrines

priemones (prozininkas Antanas Škėma, poetai Kazys Bradūnas, Alfonsas

Nyka-Niliūnas).

Kai kurie jauni emigrantai labai sėkmingai įsijungė į tarptautinį moks-

lą. Marija Gimbutienė tapo pasaulinio lygio archeologe, iškėlė pagrindinę

indoeuropiečių protėvynės hipotezę, rekonstravo senąją Europos kultūrą.

Vytautas Kavolis ir Algis Mickūnas paskelbė anglų ir lietuvių kalbomis civi-

lizacijų analizės, kultūros sociologijos ir filosofijos svarbių veikalų. Algirdas

Julius Greimas Paryžiuje įkūrė semiotikos mokyklą.

O Lietuvoje pirmaisiais pokario metais vyko žiaurios represijos, buvo to-

leruojami tik režimą šlovinantys kūriniai Tačiau po Stalino mirties, pasikeitus

156

CI V I L I Z ACI JA

komunistinei diktatūrai, dauguma

menininkų surado vienintelį įma-

nomą ilgos okupacijos sąlygomis

kultūros plėtros kelią: iš dalies prisi-

taikant prie esamų reikalavimų bei

apribojimų, o iš dalies juos apeinant,

kurti humanistinį meną, išreikš-

ti tautos išlikimui svarbias idėjas.

Justino Marcinkevičiaus draminė

trilogija „Mindaugas“, „Mažvydas“,

„Ka ted ra“ tapo tautą sutelkiančiu

6.39 pav. Regimantas Adomaitis,

nacionaliniu epu. Kultūrinė rezis-

atliekantis karaliaus Mindaugo

tencija ir visuomenės dėmesys ska-

vaidmenį J. Marcinkevičiaus

tino kūrybingumą, tad iškilo daug

dramoje-poemoje „Mindaugas“.

talentingų rašytojų: E. Mieželaitis,

A. Maldonis, S. Ge da, B. Radzevičius, J. Grušas, V. Žilinskaitė ir kiti. Tad tai

buvo lietuvių literatūros brandos laikotarpis.

Ne tik Lietuvoje išgarsėjo savitas Juozo Miltinio vadovaujamas teat-

ras Panevėžyje, kuris išugdė Donatą Banionį ir kitus aktorius. O Vilniaus

ir Kauno dramos teatruose ypatingu kūrybingumu pasižymėjo Regimantas

Adomaitis, Rūta Staliliūnaitė, Monika Mironaitė. Vytauto Žalakevičius filmas

„Niekas nenorėjo mirti“ pateko į kino šimtmečio proga UNESCO sudarytą

šimto geriausių filmų sąrašą; tas filmas padėjo iškilti ir lietuvių kino aktoriams.

Kompozitoriai Bronius Kutavičius, Osvaldas Balakauskas kūrė savitą naciona-linę muziką, derindami šiuolaikinę formą ir mitologinę tematiką. Gedimino

Jokūbonio skulptūros, Stasio Krasausko grafika žavėjo išraiškingu, lakonišku

apibendrinimu.

Žmonės vertino Lietuvos rašytojų ir menininkų skelbiamus tikroviškus,

humanistinėmis vertybėmis paremtus kūrinius. Būtent tuo laikotarpiu rašy-

tojų knygos buvo išleidžiamos dideliais tiražais, bet akimirksniu dingdavo iš

knygynų, sunkiai pavykdavo gauti bilietų į teatrus.

Antra vertus, kai kurie lietuviai menininkai Amerikoje pasižymėjo labai

novatoriškais darbais: Jurgis Mačiūnas tapo judėjimo „Fluxus“, siekiančio

157

CI V I L I Z ACI JA

įteisinti mene atsitiktinumą ir nuotykį, sujungti dailę ir muziką, pradininku.

Jonas Mekas laikomas amerikietiškojo avangardo kino krikštatėviu.

Sovietinė valdžia pirmiausia rėmė tiksliuosius ir gamtos mokslus. Tiesa,

ryšiai su pasauliniu mokslu buvo labai ribojami, tačiau Lietuvos moks-

las pasinaudojo aukšto lygio Rusijos mokslo parama. Tad Lietuvoje susi-

kūrė žinomos mokslinės mokyklos: Adolfo Jucio – atomo teorijos, Juro

Poželos – puslaidininkių fizikos, Jono Kubiliaus – tikimybių teorijos ir ma-

tematinės statistikos.

Humanitarams teko daug labiau derintis prie ideologinių reikalavimų.

Tačiau, netgi patirdami nuolatinę valdžios priežiūrą bei spaudimą, jie atliko

daug reikšmingų Lietuvos kultūrai darbų (literatūros ir kultūros istorikė

Meilė Lukšienė, literatūrologai Vytautas Kubilius ir Vanda Zaborskaitė, kal-

bininkai Zenonas Zinkevičius ir Jonas Kazlauskas, istorikai Vytautas Merkys

ir Edvardas Gudavičius bei kiti).

Raida amžių sandūroje. Lietuvai atkūrus Nepriklausomybę, atsirado galimy-

bė vėl sujungti abi atskirai plėtotas savo kultūros dalis. Emigrantinė kultūra

buvo artimesnė moderniai Vakarų kultūrai, tačiau Lietuvos visuomenę pa-

siekė po ilgoko laiko, jau gerokai prigesusi. Dominuojančia kultūros dalimi,

aišku, buvo ir liko ta, kuri vystėsi ir brendo kartu su tauta savame krašte, o

antroji pasireiškė tik kaip pokyčius skatinantis veiksnys.

Taigi naujomis sąlygomis sėkmingiausiai buvo plėtojamos tos kultū-

ros šakos, kurios turėjo aukštą įdirbį Lietuvoje. Iškilo pasaulinio lygio savi-

ti režisieriai – Eimuntas Nekrošius, Oskaras Koršunovas, Rimas Tuminas.

Kiekvienas jų sukūrė savo originalią teatro koncepciją, raiškos būdus. Tad

jie buvo kviečiami gastrolių su savo trupėmis bei statyti spektaklius įvairiose

šalyse, pelnė tarptautines premijas. Talentingiausiems lietuvių dainininkams

Violetai Urmanavičiūtei-Urmanai, Edgarui Montvidui, Asmik Grigorian

taip pat atsivėrė prestižinės pasaulio scenos, jie pelnė tarptautinių festivalių

apdovanojimus.

Lietuvos dailininkai ėmė aktyviai naudoti pačias moderniausias raiškos

priemones – perfomansą, instaliaciją, informacines technologijas, bet toks

menas nesulaukė didelio atgarsio visuomenėje. Gal tik laikas išryškins nau-

jus dailės lyderius.

158

CI V I L I Z ACI JA

Lietuvių literatūra irgi susidūrė su panašia problema. Ėmė vyrauti

postmodernistinis rašymo stilius, o dauguma skaitytojų labiau mėgsta nuo-

seklų, psichologiškai pagrįstą pasakojimą. Tad didelio populiarumo susilaukė

Romualdo Granausko kūriniai. O iš Nepriklausomybės metais iškilusių ra-

šytojų ilgalaikį pripažinimą pelnė Jurga Ivanauskaitė, kuri ėmėsi aštrių temų,

pasitelkė Rytų kultūros patirtį, ir Jurgis Kunčinas, parašęs „Tūlą“ – poe tiš ką ir

kartu tikrovišką, savita maniera pavaizduotą meilės isto-

riją. Deja, lietuvių literatūrai sunku konkuruoti su vers-

tinės literatūros antplūdžiu. Antra vertus, mažos tautos

literatūrai prasibrauti į pagrindinę anglakalbę rinką yra

beveik neįmanoma. Tad, deja, mūsų šalyje beveik neliko

profesionalių rašytojų, galinčių atsidėti vien kūrybai.

Naujomis mokslo plėtros galimybėmis sėkmin-

giausiai pasinaudojo jau aukštą lygį pasiekę tikslieji

6.40 pav. Serijos

mokslai. Vilniaus universitete Algio Piskarsko sukurtas „Lietuvos mokslas“

kolekcinė auksinė

Lazerinių tyrimų centras vykdo ne tik fundamentinius moneta, skirta fizikai.

tyrimus, bet taiko lazerinius metodus ir kitose mokslo

Joje vaizduojamas

srityse, glaudžiai bendradarbiauja su aukštųjų techno- medžiagą veikiantis

logijų pramone. Sėkmingai fundamentinį ir taikomąjį

lazerio spindulys.

pobūdį derina ir gamtos mokslai, ypač biochemija ir

mikrobiologija. Virginijus Šikšnys buvo realus preten-

dentas pelnyti Nobelio chemijos premiją. Tikrai pasiteisino bendro moks-

lo ir studijų centro sukūrimas Saulėtekyje, Vilniuje, pasinaudojant Europos

Sąjungos parama.

Ilgą laiką ideologiškai varžytiems Lietuvos humanitariniams mokslams

pagaliau buvo sukurtos geros plėtros sąlygos, bet iš karto pradėta nepagrįstai

reikalauti aukšto jų darbų tarptautinio cituojamumo. Mokslininkai humani-

tarai tapo mažiau žinomi visuomenėje, nes juos iškelia jau ne kultūrinė rezis-

tencija, o vien moksliniai pasiekimai, kuriuos gali įvertinti tik specialistai. Be

to, ir visuomenė tapo pragmatiškesnė.

Deja, Lietuvos atvirumas pasauliui turi ir neigiamų pasekmių. Dėl

emigracijos per tris dešimtmečius Lietuvos gyventojų sumažėjo ketvirta-

daliu. Geriausi gimnazijų abiturientai, vadinamieji šimtukininkai, studijas

159

CI V I L I Z ACI JA

dažniausiai pasirenka užsienio universitetuose, o po jų į tėvynę grįžta mažuma.

Ne tik versle ar moksle, bet ir kultūroje vis labiau įsigali anglų kalba, net pasi-

girsta siūlymų ją įteisinti kaip antrąją valstybinę kalbą.

Kosminės civilizacijos

Civilizacijos plitimas į kosmosą. Kaip minėta, žmonijos civilizacijos pra-

džia – pirmųjų gyvenviečių ir rašto atsiradimas; taigi jai tik apie dešimt tūks-

tančių metų. O spartėjanti

civilizacijos raida prasidėjo

vos prieš keturis šimtme-

čius. Tai nepaprastai trum-

pas laikotarpis, palyginti

su keliais milijonais metų,

kai Žemėje gyvena žmogus.

XX a. antrojoje pusėje buvo

sukurti dirbtiniai Žemės pa-

lydovai, išsilaipinta Mėnulyje.

Žmonėms jau darosi ankšta

mūsų planetoje, šiame šim-

6.41 pav. Kosminė civilizacija. Taip dailininkas

tmetyje ketinama kurtis

pavaizdavo labai išsivysčiusią civilizaciją, kuri

Mėnulyje ir Marse. Tas plėti-

visiškai pertvarkė savo planetą ir jos aplinką.

masis į kosmosą yra būtinas,

nes senka mūsų planetos tur-

tai, o jų apsčiai galima surasti kitose planetose ir asteroiduose. Saulės sistemos

kolonizavimas, matyt, bus pagrindinis žmonijos tikslas keliems artimiausiems

tūkstantmečiams. Jeigu civilizacijos progresas vyks bent milijonus metų, ji tu-

rėtų išsiplėsti ir į kitas žvaigždes, būtų pradėta kolonizuoti mūsų Galaktika

(6.41 pav.).

Kiek civilizacijų Galaktikoje? Saulė yra tik eilinė Galaktikos žvaigždė, o

joje – apie 300 milijardų žvaigždžių. Tad neįtikėtina, kad protinga gyvybė

160

CI V I L I Z ACI JA

egzistuoja vien Saulės sistemoje. Per pastaruosius dešimtmečius atrasta, kad

daugelis žvaigždžių turi planetų. Tiesa, gyvybė vargu ar gali atsirasti ir vys-

tytis prie labai aktyvių, greitai kintančių žvaigždžių. Net ir prie panašių į

Saulę žvaigždžių yra tik nedidelė gyvybei palanki sritis, vadinamoji gyvybės

zona. Tik čia skriejančioje planetoje gali būti skysto vandens, kuris būtinas

organinei gyvybei.

Daug sudėtingesnis klausimas, ar, esant palankioms sąlygoms, per ilgą

laiką gali atsirasti paprasčiausių organizmų? Juk gyvybės kilmė Žemėje dar

nėra suprasta. Be to, ar visada gyvybės evoliucija vyksta iki pat protingų bū-

tybių? Gal kai kuriose egzoplanetose (kitų žvaigždžių planetos) ji baigiasi

tenykščių delfinų ar dinozaurų atsiradimu? Kol kas tai klausimai be atsaky-

mų, tad galime tik spėlioti, kiek civilizacijų yra Galaktikoje.

Kosminių civilizacijų paieškos. Mūsų Saulė įsidegė tik praėjus daugiau nei

devyniems milijardams metų po Galaktikos susidarymo. Taigi dauguma

jos žvaigždžių yra gerokai senesnės už Saulę. Tiesa, gyvybė galėjo atsirasti

tik vėlesnių kartų žvaigždžių sistemose, kuriose gausu įvairių cheminių

elementų, tačiau ir tokių žvaigždžių Galaktikoje – milijardai. Vadinasi,

turėtų būti nežemiškų civilizacijų daug aukštesnio lygio negu mūsiškė. Gal

jos siunčia radijo bangomis pranešimus apie savo egzistavimą? Tiesa, tokį

pranešimą verta nukreipti į Žemę tik žinant, kad čia egzistuoja protinga gy-

vybė. Astronomai jau pusšimtį metų mėgina aptikti kosminius negamtinės

kilmės signalus. Kelis kartus buvo užregistruoti neįprasti radijo impulsai,

tačiau jie nesikartojo.

Didesnė tikimybė mums patiems aptikti nežemišką civilizaciją iš jos

sukeltų pokyčių savo planetoje ar prie žvaigždės. Tokios planetos, kaip ir

Žemės, atmosferoje turėtų atsirasti nemažai deguonies bei kitų negamti-

nės kilmės medžiagų (jų paieška jau įmanoma artimesnėse egzoplanetose).

Civilizacijai vartojant vis daugiau energijos, turėtų keistis išorinis planetos

vaizdas, aplink ją atsirasti didelių kosminių jėgainių ar jų žiedas. O labai

išsivysčiusi civilizacija gali sukurti netgi dirbtinę sferą aplink pačią žvaigždę.

Deja, kol kas panašių keistų pokyčių ar darinių kosmose nėra aptikta.

Žemės mokslininkai ir patys mėgina siųsti į kosmosą pranešimus apie

mūsų civilizaciją. Netgi jei tie signalai bus užregistruoti, atsakymo galime

161

CI V I L I Z ACI JA

sulaukti tik po daugybės metų, nes kosminis paštas veikia labai lėtai, o adresai

nežinomi.

Susitikimas su kita civilizacija. Tikėtina, kad anksčiau ar vėliau ne tik su-

žinosime apie nežemiškų civilizacijų egzistavimą, bet ir sulauksime pačių

kosminių ateivių. Jie gali atvykti tik iš kitos žvaigždės sistemos, tad tokiai

kelionei atlikti turi būti pasiekę daug aukštesnį lygį negu mes. Vadinasi, iš

kosminių svečių žmonija įgytų daug naujų žinių. Nors prieš laiką sužinoti

atradimai ir naujos technologijos gali duoti ne tik naudos, bet ir žalos. Be

to, aukštesnės civilizacijos atstovai nebūtinai elgsis geranoriškai; jie gali būti

negailestingi mums, kaip mes – žemesniesiems gyvūnams. O gal ateiviai bus

ne gyvos būtybės, o jų sukurti ir tapę savarankiški robotai? Tokie pavojai

vaizduojami fantastinėse knygose ir filmuose. Tačiau vieną dieną netikėti

įvykiai gali pranokti visas fantazijas. Juk iš kosmoso įmanoma sulaukti visokių

siurprizų.

162

VII. MOKSLAS IR NE MOKSLAS

Kas turima galvoje sakant, kad įvairios

mokslo šakos sudaro tarsi piramidę?

Kokią savitą vietą joje užima matematika?

Kaip tampama mokslininku?

Kodėl planetų padėtis galima tiksliai numatyti daugeliui

metų į priekį, o orų prognozes – tik kelioms dienoms?

Ar moksle baigiasi didžiųjų atradimų laikotarpis?

Kas yra Visko teorija, apie kurią svajoja mokslininkai?

Ar tikrai žmogaus Zodiako ženklas turi įtakos jo likimui?

Kodėl daugelį metų niekas neatsiima milijono dolerių premijos

už mokslui nežinomos žmogaus galios demonstravimą?

Kuo mokslininkas panašus į detektyvą?

Ką gali mokslas?

Mokslo piramidė. Mokslas yra skirstomas į šakas – fiziką, chemiją, kalbo-

tyrą, filosofiją ir daugelį kitų, kurios dažnai vadinamos atskirais mokslais.

O skirstoma ne mokinių patogumui, kad žinias būtų lengviau įsisavinti,

bet pagal tiriamus objektus, jų sudėtingumą. Pačius paprasčiausius gam-

tos objektus ar reiškinius – tokius kaip elementariosios dalelės, atomai,

sąveikos ar laukai – nagrinėja fizika. Chemija tiria sudėtingesnius dari-

nius – molekules bei iš jų sudarytus junginius, biologija – gyvuosius orga-

nizmus ir jų sandarą. Dar sudėtingesni objektai – žmogus, visuomenė – yra

nagrinėjami ne vienos mokslo šakos. O pačias bendriausias mokslo prob-

lemas sprendžia filosofija. Tad kartais mokslas įsivaizduojamas kaip pi-

ramidė, kylanti nuo žemiausios pakopos – fizikos iki viršūnėje esančios

filosofijos.

Mokslo piramidė stovi ant fizikos pagrindo, juk visa negyvoji ir gyvoji

gamta sudaryta iš tų pačių elementariųjų dalelių, atomų ir laukų. Antra ver-

tus, sudėtingesnis objektas nėra suma paprastesnių, jis įgyja ir naujų svarbių

savybių. Tad aukštesnę piramidės pakopą atitinkančio mokslo atstovai irgi

gali jaustis pranašesni, nes jie tiria sudėtingesnius dalykus.

Matematika – tiksliojo mokslo kalba. Savitą vietą mokslo piramidėje už-

ima matematika: jos metodai naudojami įvairiuose moksluose, tai tarsi

įvairias pakopas jungiančios gijos. Matematika yra tiksli mokslo kalba. Dar

Leonardas da Vinčis teigė: „Joks žmogaus atliekamas tyrinėjimas negali

pretenduoti į tikrą mokslą, jeigu nėra naudojama matematika.“ Įrodymai

žodžiais labai priklauso nuo žmogaus gebėjimo parinkti ir pateikti fak-

tus. Matematika leidžia dėsningumus užrašyti lygtimis, kurias išsprendus,

gaunamos naujos, neretai netikėtos išvados. Toks apibendrinimo kelias

leidžia žmogaus protui įsiskverbti į gamtos slaptavietes, kur nenuvestų jokia

intuicija ar nuoseklus samprotavimas. Be to, ne visus šiuolaikinio moks-

lo objektus, ypač nestebimus tiesiogiai, galima įsivaizduoti. Pavyzdžiui,

daugiamates ar kreivas erdves, juodąsias skyles, elementariąsias daleles. Jie

aprašomi abstrakčia matematikos kalba, ir gaunamos eksperimentinius

duomenis atitinkančios išvados.

164

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

Aišku, lengviausia matema-

tikos metodus pritaikyti papras-

tiems objektams, tad ilgą laiką tie

metodai buvo naudojami daugiau-

sia fizikoje. Tačiau matematika

pamažu skverbiasi į vis aukštesnes

mokslo piramidės pakopas – che-

miją, biologiją, ekonomiką, net-

gi kalbotyrą. Sudėtingų objektų

savybes daug sunkiau apibrėžti

bei formalizuoti, tad moksluo-

se, tiriančiuose žmogų ir visuo-

menę, didelį vaidmenį vaidina ir

intuityvus pažinimas, bendros

idėjos.

Matematika siejasi netgi su

menu. Iš tikrųjų, abstrakčiose for-

mulėse slypi nuostabi harmonija,

kuri, išreikšta vaizdais, žavi kaip

saviti meno kūriniai. Jų pavyzdžiu

7.1 pav. Fraktalai – geometriniai

gali būti fraktalas – geometrinis

dariniai, atskleidžiantys matematikos

darinys, aprašomas tam tikra ma-

formulėse slypinčią harmoniją.

tematine funkcija (7.1 pav.).

Šiuolaikinė matematika plėtoja savo metodus, neatsižvelgdama į tai, ar

jie bus pritaikyti kokiems nors realiems objektams tirti. Tačiau beveik visada

tų taikymų atsiranda, ir netgi ne vienoje srityje.

Du mokslo tikslai. Žmogui būdingas smalsumas, ypač vaikams ir mokslinin-

kams. Tad vienas svarbiausių mokslo tikslų – pažinti pasaulį, jo dėsningumus,

nustatyti reiškinių priežastis. Tai yra įmanoma, nes gamta harmoninga, nors

ir sudėtinga, vadinasi, ji gali būti aprašyta bendrais dėsniais, kuriuos geba

atskleisti žmogaus protas.

Kitas mokslo tikslas – spręsti žmonijai iškylančias praktines proble-

mas. Mokslo atradimai leidžia sukurti naujus prietaisus, medžiagas, vaistus,

165

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

transporto ar ryšių priemones, atveria naujus energijos šaltinius, palengvina

buitį. Tiesa, paprastai tai daro ne patys atradėjai, o kiti specialistai, kurie

pritaiko atradimus. Antra vertus, civilizacijos poreikiai skatina mokslinin-

kus vykdyti tyrimus tomis aktualiomis kryptimis. Taikomasis mokslo tikslas

tapo ypač svarbus pastaraisiais dviem šimtmečiais, žmonijai susiduriant su

įvairiais išbandymais.

Deja, mokslo vaisiai gali būti ne tik saldūs, bet ir kartūs. Tie patys at-

radimai kartais panaudojami ne tik geriems, bet ir blogiems tikslams (apie

tai rašoma VI skyriaus skyrelyje „Mokslo vaisiai ir pavojai“). Tačiau dėl to

nereikėtų kaltinti pačių atradėjų, kaip ir Prometėjo, kuris, anot legendos,

pagrobė iš dievų ugnį ir perdavė ją žmonėms.

Mokslo metodas. Mokslas aiškina pasaulį racionaliomis, tai yra protu suvo-

kiamomis, priežastimis. Išvados grindžiamos mokslo faktais, kurie skiriasi

nuo paprastų faktų tuo, kad yra gaunami griežtais metodais ir yra kruopščiai

tikrinami. Einama laipsniško žinių apibendrinimo keliu: remiantis faktais,

įžvelgiami dėsningumai, nustatomi bendresni dėsniai, kuriamos teorijos.

Toks žinių kaupimo metodas vadinamas indukcija. Tačiau, ja naudojantis,

galimi ir minties šuoliai, – pradėjus ryškėti problemos sprendimui, keliama

hipotezė. Vis dėlto ji turi ne tik paaiškinti žinomus faktus ar reiškinius, bet

ir numatyti naujus, kuriuos būtų galima patikrinti stebėjimais ar eksperimen-

tais. Tuo hipotezė ir skiriasi nuo spėjimo ar fantazijos. Antra vertus, nusta-

čius bendrą dėsnį ar sukūrus teoriją, jie plačiai taikomi įvairiems reiškiniams

paaiškinti, atskiriems atvejams nagrinėti. Šis moksle irgi plačiai naudojamas

metodas – nuo bendrų prie atskirų mokslo tiesų – vadinamas dedukcija.

Mokslo žinios gaunamos remiantis daugelio mokslininkų tyrimais, to-

dėl jos yra tokios patikimos. Mokslo nustatytų dėsnių beveik niekada neten-

ka atšaukti, nebent juos patikslinti.

Kaip tampama mokslininku? Būti mokslininku – vienas iš įdomiausių užsi-

ėmimų. Juk mokslininkas, panašiai kaip detektyvas, mėgina atskleisti paslap-

tis, tiktai ne nusikaltimų, o gamtos reiškinių. Jos dar sunkiau įmenamos; tiesa,

gamta nėra klastinga, kaip kai kurie nusikaltėliai, bet ji labai sudėtinga. Taigi

tiems jaunuoliams, kurie mėgsta narplioti paslaptis, verta rinktis mokslininko

166

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

kelią. Tačiau, norint atrasti ką nors naujo, būtina įgyti daugiau žinių, negu

jų turi geras specialistas, nagrinėjantis jau žinomus dalykus. Juk bet kurioje

mokslo srityje yra darbavęsi daug mokslininkų, tad lengviau įžvelgiami reiš-

kiniai yra paaiškinti, priešakinis tyrimų kraštas labai nutolęs.

Norint tapti mokslininku, neužtenka baigti universitetą ir įgyti baka-

lauro, o po to ir magistro laipsnį. Būsimasis mokslininkas turi dar trejus ket-

verius metus gilinti žinias ir parengti mokslų daktaro disertaciją. Atliekant

šį darbą, tenka spręsti tikrą mokslo problemą, nors irgi padedamam vadovo.

Be to, būtina gerai mokėti anglų kalbą, kuri yra tapusi tarptautine mokslo

kalba, dalyvauti mokslinėse konferencijose ir lankytis kituose mokslo cent-

ruose, nes naujausios žinios apie atradimus įgyjamos būtent per tiesioginius

mokslininkų ryšius. Mokslų daktaras turėtų būti bent vienoje tyrimų srityje

pasiekęs priešakinį mokslo kraštą ir pasirengęs dirbti savarankiškai.

Tas ilgokas kelias prie mokslo paslapčių gali pasirodyti nelengvas, tačiau

jį Lietuvoje yra įveikę tūkstančiai. O pirmyn veda smalsumas, darbštumas ir

atkaklumas.

Ar galima numatyti ateitį?

Astronomija atsako – taip. Saulės ir Mėnulio užtemimus astronomai numa-

to daugeliui metų į priekį. Taip pat tiksliai apskaičiuojamos planetų padėtys,

tai leidžia į jas preciziškai nukreipti kosminius zondus. Atlikdami tokius

skaičiavimus, mokslininkai naudojasi fizikos dalies – mechanikos – lygtimis.

Anot jos, judančios dalelės ateitis, tai yra tolesnė jos trajektorija, priklauso tik

nuo dalelės padėties bei greičio ankstesniu laiko momentu ir ją veikiančių

jėgų. O nutolusių vienas nuo kito kosminių kūnų judėjimą galima nagrinėti

nekreipiant dėmesio į jų dydį ir formą. Be to, nereikia atsižvelgti į stabdančią

aplinką, nes kosminė erdvė yra beveik tuščia. O joje judančius kūnus valdo

vienintelė – visuotinės traukos – jėga.

XVIII a., žavintis ką tik sukurta mechanikos teorija ir sėkmingu jos tai-

kymu astronomijoje, atrodė, kad viskas pasaulyje yra griežtai nulemta. Taigi

įmanoma, nors sunkiai įgyvendinama, numatyti bet kokį įvykį ir Žemėje.

167

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

Žymus mokslininkas Pjeras Simonas de Laplasas (Pierre Simon de Laplace)

rašė, kad jeigu egzistuotų toks demonas, kuris tam tikru laiko momentu tu-

rėtų informaciją apie visas jėgas, veikiančias gamtoje, ir visų jos sudedamųjų

dalių padėtis, be to, įstengtų išanalizuoti tuos duomenis, jam būtų žinoma

ir ateitis, ir praeitis.

Tačiau iš mechanikos išplaukianti išvada, kad ateitis yra griežtai nulemta

praeities, prieštaravo žmogaus įsitikinimui, kad jis turi pasirinkimo laisvę ir

gali lemti būsimus įvykius.

Kvantinė mechanika sako ne. Žmonės, nemėgstantys klasikinės mechanikos,

kaip nuobodaus ir itin griežto mokslo, apsidžiaugė, kai XX a. pradžioje pa-

aiškėjo, jog ji negalioja bent mikropasaulyje. Labai maži objektai – elementa-

riosios dalelės, atomai ar molekulės – paklūsta kitokiems dėsniams (apie juos

rašoma I skyriaus skyrelyje „Keisti mikropasaulio dėsniai“). Anot kvantinės

mechanikos, neįmanoma tuo pat metu tiksliai nustatyti tokio objekto pa-

dėties ir greičio. Vadinasi, negalima vienareikšmiškai numatyti ir jo ateities,

tiktai apskaičiuoti tikimybę, kad po kurio laiko jis bus vienoje ar kitoje vietoje.

Chaoso teorija. Vėliau paaiškėjo, kad

ir klasikinės mechanikos metodais ne

visada galima gauti tikslius sprendi-

nius. Laplaso laikais to nežinota, nes

sudėtingų lygčių neįmanoma išspręs-

ti nesinaudojant kompiuteriu. Iš ti-

krųjų kai kurių lygčių sprendiniai yra

itin jautrūs pradinių sąlygų pokyčiui.

7.2 pav. Sniego lavina kalnuose – chaotinio Tai vaizdžiai buvo pavadinta drugelio reiškinio pavyzdys.

efektu. Drugelis mosteli sparnais, ir

to pakanka, kad netoliese vykstan-

čio reiškinio eiga gerokai pasikeistų. Taigi tokiomis lygtimis aprašomų reiš-

kinių, vadinamų chaotiniais, neįmanoma numatyti ilgesniam laikotarpiui.

Pavyzdžiu gali būti sniego lavina kalnuose (7.2 pav.). Chaosas ar panika gali

kilti ir žmonių minioje, kam nors šūktelėjus apie tikrą ar menamą pavojų.

Ciklonų formavimąsi ir kitus procesus atmosferoje aprašo daugelis lygčių,

168

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

tarp jų – turinčios nestabilius sprendinius. Dėl tos priežasties tikslios orų

prognozės ilgesniam laikui, net ir naudojantis meteorologiniais Žemės paly-

dovais bei galingais superkompiuteriais, negali būti sudarytos.

Ką galima numatyti? Vis dėlto kartais įmanoma gana tiksliai numatyti ir

Žemėje vykstančius reiškinius. Galima įžvelgti netgi ilgalaikę orų kitimo ten-

denciją. Antai Ramiajame vandenyne palei Pietų Amerikos krantus ir tolyn į

vakarus teka šaltoji Peru srovė. Tačiau kai kuriais metais, smarkiai įšilus van-

denyno paviršiui, ta srovė sustoja, netgi pradeda tekėti priešinga kryptimi. Tai

mėnesiams ir net metams keičia atmosferos sąlygas Pietų Amerikoje ir net kitoje

vandenyno pusėje – Australijoje: vienur nusistovi liūčių laikotarpis, kitur, prie-

šingai, tęsiasi ilga sausra. Iš tikrųjų ir kitose mokslo srityse, kaip ir astronomijoje, rezultatą galima iš anksto numatyti, kai nagrinėjamas atskiras reiškinys, priklau-santis nuo nedaugelio veiksnių. Būtent tokio pobūdžio eksperimentai atliekami

mokslo laboratorijose: sudaromos specialios sąlygos tam tikriems objektams ar

reiškiniams tirti izoliavus juos nuo pašalinio poveikio. Tad tokie patys rezultatai

gaunami įvairiose laboratorijose. Numatyti kai kuriuos ateities įvykius, ypač re-

guliariai pasikartojančius ar tiksliai nustatytus, gali ir kiekvienas žmogus, remda-

masis savo patirtimi. Kad po žiemos bus pavasaris. Kad skelbiamu laiku prasidės

koncertas ar rungtynės. Kad iš Vilniaus į Klaipėdą išvykstantis traukinys ten

bus tvarkaraštyje nurodytu laiku. Tiesa, egzistuoja mažytė, o kartais ir didesnė,

tikimybė, kad koks nors neįprastas įvykis gali sukliudyti tai prognozei išsipildyti.

Pranašystės ir sapnai. Žmogaus likimas priklauso ne tik nuo jo paties, bet ir

nuo kitų žmonių bei įvairių susiklosčiusių aplinkybių. Vis dėlto aiškiaregių

arba pranašautojų, kurie teigia galintys numatyti ateitį, būdavo ne tik seno-

vėje, bet pasitaiko ir šiais laikais. Ar verta jais tikėti?

Senovės Graikijoje pranašystėmis garsėjo Delfų orakulas. Prie Parnaso

kalno stovėjo Apolono šventykla, pastatyta toje vietoje, kur iš kalno ver-

žėsi kažkokios svaiginančios dujos (7.3 pav.). Jų veikiama, pitija (prana-

šautoja), atsakydama į savo likimą norinčio sužinoti žmogaus klausimą,

šūkčiodavo nerišlias, mįslingas frazes. O jų prasmę išaiškindavo šventyklos

žynys. Iš tik rųjų, tos pranašystės kartais išsipildydavo. Tačiau prieš tai žy-

nys jau būdavo išklausinėjęs atvykėlį, gavęs iš jo informacijos, kuri padėdavo

169

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

numatyti tikėtiną atsakymą

ir atitinkamai paaiškinti

pitijos žodžius. Arba žynys

apsiribodavo tik bendrais

žodžiais, kuriuos buvo ga-

lima suprasti įvairiai. Antai

Lidijos karaliui Krezui pa-

siteiravus, ar jam verta pra-

dėti karą su Persija, žynys

atsakė, kad, įsiveržęs į šią

7.3 pav. Delfų šventyklos griuvėsiai. Čia senovėje

šalį, karalius sugriaus ga-

iš visos Graikijos ar net kitų kraštų atvykdavo

lingą valstybę. Deja, Krezas

žmonės sužinoti savo likimo. Iš tikrųjų žmogaus

karą pralaimėjo, bet oraku-

ateitis priklauso nuo daugelio aplinkybių, tad negali las liko teisus, nes galinga

būti vienareikšmiškai numatyta. Tai patvirtina ir

daug neišsipildžiusių Delfų orakulo pranašysčių.

valstybė išties buvo sugriau-

ta, tik ne Persija, o paties

Krezo valdoma Lidija.

Šiuolaikiniai pranašau to jai irgi stengiasi išgauti informacijos iš savo

klien to arba kalbėti nekonkrečiai.

Galbūt pats žmogus gali įžvelgti savo ateitį sapnuodamas? Juk būna, kad

mokinys susapnuoja, kokį pažymį gaus per egzaminą, ir tai išsipildo. Arba

dar labiau stebinanti pranašystė: žmogus pametė raktus, jų ilgai ieškojęs

nerado, bet naktį per sapną išvydo, kad jie guli žolėje prie suoliuko. Ir iš

tikrųjų, ryte jis toje vietoje aptiko savo raktus. Vis dėlto tuos sapnus galima

paaiškinti paprastai. Mokinys nujautė, kokio pažymio vertos jo žinios, tai ir

nulėmė jo sapną. Žmogus, matyt, pastebėjo, kaip raktai nukrito į žolę, bet

tai užfiksavo tik jo pasąmonė, o sapno metu ta informacija pasiekė ir sąmonę.

Juk žmogus mato ar girdi daug daugiau, negu suvokia protu. Didelę gau-

namos informacijos dalį fiksuoja tik jo pasąmonė, žmogus pats nenumano

turintis tų žinių. O sapno metu jos iškyla iš smegenų užkaborių. Tačiau tokie

informatyvūs sapnai pasitaiko labai retai, o daugiausia būna kratinys to, ką

kadaise esame regėję ar girdėję, arba pasąmonėje slypinčios kadaise patirtos

baimės. Sapnininkuose pateikiami sapnų aiškinimai, vienodi visiems žmo-

nėms, turi tiek pat tiesos kaip ir burtininkų pranašystės.

170

Ar baigiasi didieji atradimai?

Tolyn į neregimus pasaulius. Mokslininkai pirmiausia ištyrė mus supančius

mechaninius, optinius, elektrinius ir magnetinius reiškinius. Iki XIX a. pabai-

gos visi svarbiausi tų sričių dėsniai buvo nustatyti. Tad tuo metu atrodė, kad fi-

zika – mokslas, nagrinėjantis medžiagos sandarą ir jėgas, – yra beveik užbaigtas.

Ateities mokslininkams teliks tikslinti tų pačių reiškinių aprašymą, nagrinėti

sudėtingesnius atvejus. Tačiau netrukus buvo atrasta mažesnė už atomą dalelė

elektronas, Rentgeno ir gama spinduliai. Jų tyrimai leido mokslininkams įsi-

skverbti į mikropasaulį – labai mažų atstumų pasaulį, ir paaiškėjo, kad jame

galioja visiškai kitokie dėsniai. Juk gamta nekartoja pati savęs: kintant reiškinių

mastui, keičiasi ir dėsniai. Naujų teorijų prireikė ir nagrinėjant kūnų judėjimą

labai dideliais greičiais, taip pat reiškinius, stebimus esant labai žemoms ar la-

bai aukštoms temperatūroms, didelėms energijoms. Prasidėjo naujas didžiųjų

atradimų laikotarpis, kuris tęsiasi iki šiol. Taigi fizikos mokslas plečiasi nuo

mūsų pojūčiais suvokiamų reiškinių tolyn į neregimus pasaulius. O jiems tirti

reikalingi vis tikslesni ir, deja, vis brangesni prietaisai.

Mokslų estafetė. Taigi vienoje to paties mokslo šakoje didieji atradimai bai-

giasi, bet estafetę perima kita, nauja šaka. Ją gali perimti ir kitas mokslas.

Didieji geografiniai atradimai baigėsi jau seniai, mūsų planetoje neliko neiš-

tirtų teritorijų, kurias geografai vadino baltosiomis dėmėmis. Visas planetos

paviršius aprašytas, visi kalnai, upės ir ežerai pažymėti detaliuose žemėlapiuo-

se. Tačiau, ištyrę savąją planetą, o vėliau ir jos palydovą Mėnulį, mokslininkai

nukreipė žvilgsnį į kitas Saulės sistemos planetas. Neregėtų galimybių suteikė

bepiločiai erdvėlaiviai, specialia aparatūra aprūpinti zondai ir planetų pavir-

šių tyrinėjantys kosminiai aparatai. Per pusę amžiaus atsivėrė visiškai naujas

Saulės sistemos vaizdas, bet įdomių atradimų pabaigos nematyti, nes daugelis

planetų dar mažai ištirtos, jau nekalbant apie planetėles, asteroidus, kometas

ar Keiperio juostą (žr. X skyriaus skyrelį „Kur baigiasi Saulės sistema?“).

Keičiasi ir atskirų mokslų vaidmuo. Kaip jau minėta, gamtą tiriančių

mokslų lydere ilgą laiką buvo fizika. Būtent šis mokslas garsėjo esminiais at-

radimais, tarsi jame būtų atradimų polius. Tačiau, atskleidus molekulių san-

daros bei cheminių reakcijų paslaptis, išradus būdus kurti naujas medžiagas,

171

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

XX a. antrojoje pusėje į priekį išsiveržė chemija. O pastaraisiais dešimtmečiais

lyderės pozicija, matyt, priklauso biologijai, ypač jos šakoms – genetikai ir mi-

krobiologijai, nagrinėjančioms pirminius procesus gyvuosiuose organizmuose.

Visko teorija. Mokslo šakos palaipsniui vienijasi, atskleidžiami bendri gamtos

dėsniai. Antai kadaise manyta, kad Žemėje ir kosmose galioja skirtingi dėsniai,

bet I. Niutonas įrodė, kad visuotinė trauka ir judėjimo dėsniai, dabar vadinami

Niutono dėsniais, yra bendro pobūdžio. Elektriniai ir magnetiniai reiškiniai,

laikyti visiškai skirtingais, pasirodė esą glaudžiai susiję; buvo sukurta bendra jų

teorija. Ji aprėpė ir optiką, nes paaiškėjo, kad šviesa yra elektromagnetinės ban-

gos. Atomų ir molekulių tyrimai permetė tiltą tarp fizikos ir chemijos. Ilgainiui

įsitikinta, kad šių mokslų dėsniai galioja ir gyviesiems organizmams. O nema-

žai socialinių reiškinių galima paaiškinti bendrais biologijos dėsniais. Įvairius

mokslus vienija jų naudojami tie patys matematikos metodai, kurie atskleidžia

giluminius bendrumus.

Tačiau keturi spartaus mokslo augimo šimtmečiai, matyt, atitinka tik jo

kūdikystę. Juk kuo labiau jis plečiasi, tuo daugiau naujų problemų iškyla. Kol

kas sunku net įsivaizduoti, ką mokslas gali pasiekti per tūkstančius ar net mi-

lijonus metų.

O didžiausia fizikų svajonė – sukurti pačią bendriausią teoriją. Ji netgi turi

pavadinimą – Visko teorija. Sudėtingą įmanoma išreikšti per paprastą, o ne

priešingai. Tad Visko teorija siekiama aprašyti pačius elementariausius ir kartu

bendriausius pradus – pirmines daleles, fundamentines jėgas, laiko ir erdvės

savybes. Galbūt ji paaiškintų, kodėl Visata yra būtent tokia, kokia egzistuoja.

Dar ne mokslas ir pseudomokslas

Tarp mokslo ir nežinomybės. Mokslui skverbiantis į nežinomybę, toli gra-

žu ne viską pavyksta greitai išsiaiškinti, ištirti mokslo metodais. Yra ir retų,

sunkiai stebimų, mįslingų reiškinių. Jie priklauso dar ne mokslo sričiai – tarp

mokslo ir nežinomybės. Tirdamas tokius reiškinius, mokslininkas turi

būti atsargus, kad nepadarytų abejotinų išvadų, nors kartu ir smalsus, kad

172

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

nepražiūrėtų ko nors įdomaus. Be to, moksle laikomasi filosofo Viljamo

Okamo (William of Ockham) suformuluoto principo: be būtino reikalo

neįvesti naujų esmių. Tai reiškia: neįvesti naujų sąvokų, objektų, savybių, kol

nėra išnaudotos galimybės paaiškinti reiškinį remiantis žinomomis sąvo-

komis, objektais, savybėmis. Kitas būtinas reikalavimas: remtis tik mokslo

patvirtintais faktais. O aptiktą naują reiškinį turi patvirtinti kiti mokslininkai.

Antra vertus, paslaptingi reiškiniai traukia žmonių dėmesį, ir atsiranda

entuziastų ar net šarlatanų, kurie nesilaiko mokslo principų, o remdamiesi

nepatikrintais faktais, netgi „pataisydami“ rezultatus, skelbiasi atradę naujus

reiškinius. Kartais tos jų išvados netgi prieštarauja nustatytiems gamtos dės-

niams. Tokia mokslo priešybė vadinama pseudomokslu. Pateiksime keletą dar

ne mokslo ir pseudomokslo pavyzdžių.

Kamuolinis žaibas. Tai retas gamtos reiškinys, tačiau esama nemažai jį ma-

čiusiųjų liudijimų. Kamuolinį žaibą yra stebėję ir mokslininkai, o Vilniaus

universiteto medicinos pro fe sorius Augustas Liud vikas Bekiu (August Louis

Bécu) 1824 m. nuo jo netgi

žuvo. Tai dažniausiai būna

10–20 centimetrų skers-

mens šviečiantis kamuo-

lys, pasirodantis nebūtinai

audros metu (7.4 pav.). Jis

gyvuoja apie dešimt sekun-

džių, lėtai sklendžia ore

išlaikydamas savo formą,

kartais seka paskui judantį

kūną. Kamuolinis žaibas

ramiai užgęsta arba sprogs-

ta. Esama liudijimų, kad jis

geba prasiskverbti pro ma-

7.4 pav. XIX a. graviūra, vaizduojanti

staiga pasirodžiusį kamuolinį žaibą.

žus plyšius ar skyles ir taip

patenka į namo vidų. Kai

kurie stebėjimai leido išmatuoti kamuolinio žaibo energiją ir įvertinti tem-

peratūrą – ji kamuolio viduje ne mažesnė kaip 1500 K. Taigi mokslininkai

173

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

neabejoja šio reiškinio egzistavimu. Tačiau kamuolinio žaibo kol kas nepa-

vyko sukurti laboratorijoje nei paaiškinti teoriškai, ypač gana ilgos gyvavimo

trukmės. Juk susidaręs aukštos temperatūros plazmos kamuolys turėtų labai

greitai užgesti. Tačiau neabejotina, kad anksčiau ar vėliau kamuolinis žaibas

bus perkeltas iš dar ne mokslo srities į mokslą.

Neatpažinti skraidantys objektai. Žmonės įvairiose šalyse retsykiais mato

keistus skraidančius objektus – disko, rutulio ir kitokios neįprastos formos.

Antai 1974 m. dienos metu daugelis žmonių įvairiose Lietuvos vietose stebėjo

trikampį objektą, kuris kybojo be-

veik nejudėdamas aukštai danguje.

Dažniausiai naktį matomi švytintys

kūnai; tai būna neįprastos, kintan-

čios šviesos ar greitai judantys švie-

suliai. Daugumą tokių stebėjimų

mokslininkai paaiškina žinomais

reiškiniais: atmosferoje vykdomais

bandymais, ore sudegančiais mete-

7.5 pav. Keistas šviečiantis objektas, kurį

orais ar raketų paliktais pėdsakais

naktį daugelis žmonių matė danguje. Iš

tikrųjų tai kosminės raketos aukštai

(7.5 pav.), netgi pro slenkančius de-

atmosferoje išmesti nepanaudoti degalai,

besis matomu Mėnuliu ar ryškiausia

kuriuos apšviečia už horizonto esanti Saulė.

planeta Venera. Lietuvos danguje

stebėtas trikampis objektas buvo di-

džiulis aerostatas; tokiais tiriami aukštesnieji atmosferos sluoksniai. Kai kurie

žmonės, įžvelgiantys zuikyje vilką ar vedini noro pagarsėti, išgalvoja nebūtų

dalykų. Juk yra tvirtinančių, jog matė ir vaiduoklį ar velnią. Vis dėlto maždaug

penki iš šimto neatpažintų skraidančių objektų stebėjimų lieka nepaaiškinti.

Mokslininkai jų kategoriškai neatmeta, juk atmosferoje galimi ir dar neatrasti

reiškiniai. Tačiau tokie pranešimai vertinami labai atsargiai ir kritiškai.

Astrologija. Senovėje manyta, kad svarbiausi dangaus šviesuliai yra dievybės.

Tad iš šviesulių išsidėstymo danguje žmogaus gimimo metu siekta sužinoti,

ar dievai palankūs jam, kokį likimą žada. Ypatingas vaidmuo danguje tenka

Saulei. Metų laikotarpiu ji dėl Žemės judėjimo orbita atrodo keliaujanti per

174

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

dangaus žvaigždynus, priklausančius Zodiako

juostai. Žvaigždynas, kuriame buvo Saulė žmo-

gui gimstant, vadinamas jo Zodiako ženklu

(7.6 pav.) ir, anot senovės žynių, lemia žmogaus

savybes ir daugelį jo gyvenimo įvykių.

Šiais laikais vargu ar kas nors bemano, kad

dangaus šviesuliai yra dievybės. Dabar žinoma,

kad žvaigždės yra neįsivaizduojamai toli nuo

mūsų, taigi jų trauka ar kitoks poveikis žmogui

yra be galo mažas. Žvaigždyną sudaro ta pačia 7.6 pav. Zodiako – žvaigždynų,

kryptimi matomos, bet tarpusavyje nesusiju- per kuriuos metų laikotarpiu

sios žvaigždės. O žmogaus savybes lemia ne jo

keliauja Saulė, – ženklai.

Saulę supantis ratas – tų

gimimo momentas, o iš tėvų paveldėtas genų

žvaigždynų simboliai,

rinkinys bei kiti žemiški dalykai. Taigi mokslo

vidurinis ratas – jų vaizdai,

paneigtos senovinės žinios, vadinamos astrolo-

išorinis ratas – žvaigždynų

gija, yra būdingas pseudomokslo pavyzdys. Vis

ženklai. Anot astrologijos,

dėlto savo Zodiako ženklą galima laikyti įdo-

žmogaus likimas yra susijęs

miu senoviniu simboliu. Tačiau nemažai žmo- su jo gimimo datos Zodiako

nių ir šiais laikais linkę tikėti magine jo galia. ženklu. Jį galima vertinti kaip

senovinį simbolį, tačiau tik

Tuo naudojasi šarlatanai, vadinami astrologais. neišmanantys astronomijos

Užtenka palyginti dviejuose skirtinguose šalti-

tiki, kad už šviesmečių

niuose skelbiamas astrologines prognozes tam esančios žvaigždės gali turėti

pačiam Zodiako ženklui ir bus akivaizdu, kad

įtakos žmogaus gyvenimui.

jos nurašytos tiesiog „iš lubų“.

Ekstrasensai. Kai kurie žmonės teigia turintys nepaprastų galių perduoti

savo mintis per atstumą kitam asmeniui, judinti ar net laužyti daiktus prie

jų neprisiliesdami, gydyti ligonius, veikdami juos savo ypatingu lauku ar

energija. Tokie žmonės vadinami ekstrasensais. Panašius, net dar įstabes-

nius, gebėjimus demonstruoja ir cirko meistrai, bet jie neslepia, kad tai yra

tik išmoningi triukai. Daugelis ekstrasensų irgi buvo ne kartą demaskuoti

atliekantys triukus. Antra vertus, žmogaus smegenys – pats sudėtingiausias,

dar mažai ištirtas organas. Kaip rašoma V skyriaus poskyryje „Žmogaus ga-

limybių ribos“, kai kurie žmonės turi ypatingą atmintį, geba mintinai atlikti

175

MOK SL A S I R N E MOK SL A S

sudėtingus skaičiavimus. Galbūt egzistuoja ir kitokių, retai pasireiškiančių

žmogaus gebėjimų. Tiesa, iš karto galima atmesti tuos, kurie yra nesuderina-

mi su gamtos dėsniais, kaip antai mintimis stumdyti sunkius daiktus, juos lau-

žyti. Stiprus psichinis poveikis kitam žmogui, kartais padedantis jam išgyti,

gali būti paaiškintas žinomu būdu – įtaiga. O telepatija – minčių perdavimas

per atstumą – kol kas nėra mokslo nei paneigtas, nei patvirtintas reiškinys.

Milijonas dolerių už įrodymą. Amerikiečių iliuzionistas ir žurnalistas

Džeimsas Rendis (James Randi) yra įsteigęs premiją galinčiam pademonstruoti

kokį nors neįprastą savo gebėjimą griežtos kont rolės sąlygomis. Vėliau premijos

sumą padidino kiti asmenys bei organizacijos, ir dabar ji sudaro milijoną dolerių

(7.7 pav.). Ką reikia atlikti norint pelnyti tą viliojančią premiją? Pretendentas

turi aiškiai nurodyti, kokį neįprastą reiškinį ar savo gebėjimą jis pademons-

truos, ir sutarti su fondo atstovais, kokiomis sąlygomis ir per kiek laiko tai

bus įvykdyta, kas bus laikoma

teigiamu, o kas – neigiamu

rezultatu. Nenagrinėjami aki-

vaizdžiai neįmanomi pažadai:

iškviesti dievybes, angelus ar

demonus, pademonstruoti

velnio išvarymą iš žmogaus,

išsklaidyti debesis, sustabdyti

Saulę ar pajudinti žvaigždes.

Sutartu laiku ekstrasensas savo

7.7 pav. The Amazing Meeting – kasmet vykstanti lėšomis atvyksta atlikti demons-tarptautinė konferencija, kurioje aptariami

tracijos. O įrodęs savo neįprastą

bendri mokslo klausimai, kritiškai įvertinamos

gebėjimą, jis iš karto tampa mi-

nepagrįstos teorijos. Tribūnoje – žurnalistas,

lijonieriumi. Pretendentų gauti

daugelio knygų autorius Džeimsas Randis

tą premiją buvo daug iš įvairių

(James Randi). Jo įsteigtas fondas siūlo milijoną

dolerių tam, kuris įrodys turįs neįprastą,

šalių, netgi iš Lietuvos. Deja,

mokslui nežinomą gebėjimą. Per trisdešimt

jie visi grįžo tuščiomis. Taigi

metų daug pretendentų siekė tos premijos,

kol kas tokie reiškiniai tebėra

deja, nė vienam nepavyko jos pelnyti.

priskiriami sričiai tarp dar ne

mokslo ir pseudomokslo.

176

VIII. MAGIJA IR RELIGIJA

Tikėjimas magija atsirado pirmykštėje

bendruomenėje, kodėl jis išlieka ir šiais laikais?

Kodėl kai kurie skaičiai laikomi laimingais arba nelaimingais?

Kodėl alchemija išnyko, o astrologija išliko iki šių laikų?

Kokie buvo svarbiausi senovės lietuvių dievai?

Kurios religijos išpažinėjų pasaulyje yra daugiausia?

Ar Buda ir Mahometas – dievai?

Kodėl tiek daug karų yra kilę dėl religinių nesutarimų?

Ką religija duoda tikinčiajam?

Ar Dievas, pildydamas žmogaus prašymus, gali pažeisti

savo nustatytus bendrus gamtos dėsnius?

Ar mokslininkai yra religingi?

Magija

Pati seniausia profesija – burtininko. Magija – veiksmai, kurie re-

miasi tikėjimu, kad antgamtinėmis

galiomis ir priemonėmis įmanoma

paveikti reiškinius ar fizinius objek-

tus, numatyti ateitį ir daryti jai įtaką.

Magija atsirado dar priešistoriniais

laikais, žmogui mėginant suvokti,

8.1 pav. Laukiniai arkliai, nupiešti ant

kas lemia grėsmingus gamtos reiš-

Lasko urvo sienos (Prancūzija). Juos

kinius, kodėl kartais sekasi ar nesi-

tapė akmens amžiaus medžiotojai

seka medžioklėje bei kitoje veikloje.

maždaug prieš penkiolika tūkstančių

Buvo manoma, kad žmogui padeda

metų. Manoma, kad tie piešiniai turėjo

ar kenkia paslaptingos gamtos jė-

užtikrinti sėkmingą medžioklę.

gos. Jas reikia gerbti, joms atnašauti

aukas, palenkti tas jėgas savo naudai

(8.1 pav.). Žmonių bendruomenėse

atsirado burtininkų, kurie ėmėsi tar-

pininko vaidmens tarp sudvasintų

gamtos jėgų ir žmogaus (8.2 pav.).

Magija neišnyko atsiradus reli-

gijai – tikėjimo antgamtiniu pasau-

liu sistemai. Senosiose Babilonijos,

Egipto ar Romos religijose gausu

8.2 pav. Kai kuriose izoliuotai

magijos elementų. Žmogui palan-

gyvenančiose tautelėse šamanų esama

kios magijos galima įžvelgti ir da-

ir dabar. Šamanas, išvarantis iš vaikų

bartinėse religijose. Antra vertus, jos

piktąsias dvasias (Pietų Molukų salos

kovoja su senąja magija, draudžia

Ramiajame vandenyne, 1920 m.).

bendravimą su piktosiomis dvasio-

mis. Viduramžiais Vakarų Europoje

buvo rengiami moterų, įtariamų

raganavimu, teismai, jos deginamos

ant laužo.

178

M AGI JA I R R E L IGI JA

Magija išliko iki mūsų laikų kaip paprastesnis poveikio antgamtinėms

jėgoms būdas. Be to, ji yra susipynusi su liaudies papročiais, senosiomis

tradicijomis. Kartais burtų imamasi siekiant pakenkti savo konkuren-

tams ar priešininkams, o to neleidžia religija. Žmonių tikėjimu paslap-

tingomis magijos galiomis naudojasi masinė kultūra siekdama pritraukti

žiūrovų ar skaitytojų. Dėl jos įtakos bei mažėjant religijos vaidmeniui, ma-

gija netgi išgyvena pakilimą, atsiranda naujų jos atmainų, plinta mistiniai

tikėjimai.

Tiesa, dauguma žmonių varžosi prisipažinti, kad pasikliauja astrologų

nurodymais, palankiais ir nepalankiais ženklais, mano, jog tai nelabai gar-

binga. Vis dėlto tuo tiki, bent viliasi – o gal padės?

Amuletai ir talismanai. Amuletu vadinamas nedidelis su savimi nešiojamas

daiktas, kuris saugo jo šeimininką nuo blogio, o talismanas – panašus, bet

sėkmę nešantis daiktas, nors kartais abiem žodžiams teikiama ta pati, bendra

reikšmė. Šie pavadinimai yra kilę iš arabų ir persų kalbų, tačiau tikėjimas to-

kia magijos priemone buvo paplitęs įvairiose tautose. Lietuvių protėviai kaip

amuletus naudojo vilko ar meškos iltis, gintaro gabalėlius, apie tai liudija šie

daiktai, randami pilkapiuose.

Ant amuleto kartais būna įrėžtas jo galią sustiprinantis paslaptingas

ženk las. Toks įvairių tautų naudotas ženklas buvo magiškasis žodžių kvadra-

tas SATOR, lietuvių vadintas laumės kryžiumi:

SATOR

AREPO

TENET

OPERA

ROTAS

Šiam ženklui paslaptingumo suteikia užrašo simetrija: jį skaitant įvai-

riomis kryptimis, gaunamas tas pats tekstas. Tačiau tai pavyko pasiekti tik

sudarius beprasmį sakinį, kuris, išvertus iš lotynų kalbos, reiškia: „Sėjėjas

Arepas su vargu nulaiko ratus.“

Tikėjimas sėkmę nešančiais daiktais yra gajus ir šiais laikais. Sėkmingas

įvykis susiejamas su tuo metu turėtu daiktu, ir jis tampa nuolatiniu žmo-

gaus palydovu. Vieni prietaringiausių yra sportininkai. Daugelis jų vežiojasi

179

M AGI JA I R R E L IGI JA

senus, pergalę lemiančius marškinėlius ar sportbačius, ir nekeičia jų į naujus,

į varžybas būtinai pasiima kokį nors laimę nešantį niekutį. Talismanas ar

amuletas suteikia žmogui saugumo jausmą, nors pasitikinčiam savo jėgo-

mis to neprireikia. Bene prasmingiausias talismanas – artimojo dovana, kuri

tarsi simbolizuoja jo globą, nuolatinį rūpestį. Ant rankos piršto nešiojamas

žiedas – tai senų laikų amuletas. Juk apvalus žiedas laikytas apsauga nuo

piktųjų dvasių ar blogos akies.

Skaičių magija. Senovėje buvo labai vertinamas mokėjimas skaičiuoti, o

skaičiams teikiama maginė reikšmė. Antai pirmas sveikasis skaičius – viene-

tas – buvo vadinamas dieviškuoju skaičiumi, laikomas pirmine priežastimi.

Populiariausias magiškasis skaičius – trejetas, kuris gaunamas sudėjus pirmus

du sveikuosius skaičius. Be to, jis simbolizuoja reikšmingus pasaulio ypatu-

mus: tris svarbiausius kosminius kūnus – Žemę, Saulę ir Mėnulį, pagrindinę

geometrinę figūrą – trikampį, bet kurio veiksmo pradžią, vidurį ir pabaigą.

Pasakose ar burtuose daugelis veiksmų kartojami tris kartus. Penketas laikytas

tobulumo simboliu, nes manyta, kad yra penki pirminiai elementai (vanduo,

žemė, oras, ugnis ir dangaus medžiaga – eteris), tuo metu buvo žinomos pen-

kios planetos, žmogaus ranka ir koja turi po penkis pirštus, žmogus turi pen-

kis pojūčius. Nuo visokio blogio saugo pentagrama – penkiakampė žvaigždė

(smaigaliu, nukreiptu aukštyn); tačiau apversta (smaigaliu

žemyn) ji reiškia piktųjų jėgų simbolį. Laimingu skaičiumi

2

9 4

laikomas septynetas, savaitė neatsitiktinai turi septynias

7

5

3

dienas. O trylika daugelis tautų vadino nelaimę nešančiu

skaičiumi, nes jis netobulas, neturi jokių daliklių; be to,

6

1

8

metuose būna trylika Mėnulio mėnesių, o Mėnulis – pik-

ta lemiantis nakties valdovas... Tą magiškųjų skaičių se-

8.3 pav. Magiškasis ką būtų galima tęsti ir toliau, iki pat vadinamojo šėtono

skaičių kvadratas. skaičiaus – 666. Užsiimant burtais, buvo naudojamas

Bet kurios eilutės, magiškasis skaičių kvadratas (8.3 pav.), kuriame kiekvie-

stulpelio ar

no stulpelio, eilutės ir įstrižainės skaičių suma yra ta pati

įstrižainės skaičių (jį sudaryti lengviau negu žodžių kvadratą). Remiantis

suma lygi 15.

magiškųjų skaičių savybėmis, buvo išplėtotas mokymas

apie žmogaus gyvenimo skaičius ir jų įtaką likimui.

180

M AGI JA I R R E L IGI JA

Senovine skaičių magija kai kas tiki ir dabar, antai stengiamasi gauti

automobilio registracijos numerį su septynetais ir vengiama trylikto buto ar

tryliktos vietos. O kuriuose nors savo gyvenimo įvykiuose įžiūrimi pasikar-

tojantys lemtingi skaičiai. Iš tikrųjų, anot tikimybių teorijos, galimi ir reti su-

tapimai, ypač jei atrenkami juos atitinkantys faktai ir atmetami netinkantys.

Moksle ypatingą reikšmę turi kitokie skaičiai, dažnai pasirodantys įvai-

riose lygtyse, kaip antai π ar natūrinio logaritmo pagrindas e. Jie atspindi la-

bai svarbias gamtos savybes, bet užrašomi tik begaline dešimtaine trupmena,

taigi nėra nei tobuli, nei reikšmingi magijos požiūriu.

Chiromantija. Savita magijos šaka

chiromantija – būrimas iš žmo-

gaus delno. Ji kilusi iš Indijos, o

Europoje buvo išplatinta čigonų.

Žmogaus delne iš tikrųjų matyti

įvairios linijos, o palei pirštus ga-

lima įžiūrėti mažus odos pūpsnius,

kuriuos chiromantai vadina kalvo-

mis. Linijoms suteikiami gyvenimo,

galvos, širdies ir kiti vardai, o kal-

vos siejamos su planetomis, Saule ir

Mėnuliu. Atsižvelgiant į linijų ilgį,

ryškumą ir jų susikirtimus bei kalvų

prasmes (Saulė – oficialus žmogaus

statusas, Venera – meilės reikalai ir

pan.), spėjama apie žmogaus cha-

rakterį, polinkius, jo likimą. Ilga

gyvenimo linija, aišku, reiškia ilgą 8.4 pav. Žmogaus delnas su chiromantiniais amžių, ją išmatavus netgi nusta-ženklais. Jų prasmė čia nėra aiškinama,

manant, kad skaitytojas chiromantija netiki.

toma, kiek metų žmogus gyvens.

Staiga pasibaigianti ryški linija liu-

dija prievartinę mirtį. O iš galvos

linijos sprendžiama apie žmogaus

protą ir pan. (8.4 pav.).

181

M AGI JA I R R E L IGI JA

Jeigu jums kada nors yra būrusi čigonė, tikriausiai pastebėjote, kad ji

žvelgia ne tik į delną, bet ir į veidą. Tuo būdu – iš veido išraiškos, taip pat iš

savo rankoje laikomos jūsų rankos nevalingų judesių – ji sprendžia apie savo

spėjimų teisingumą ir juos tikslina.

Medikai neneigia, kad žmogaus delne galima įžvelgti kai kurių ligų požy-

mių. Tačiau jame negali atsispindėti žmogaus ateitis, kuri priklauso ne vien tik

nuo jo paties, kaip antai sėkmingos vedybos, būsimi turtai ar smurtinė mirtis.

Naujasis šamanizmas. Ir šiais laikais mėginama atgaivinti senąsias magi-

jos tradicijas, įrodyti jų svarbą šiuolaikiniame pasaulyje. Nemažo susido-

mėjimo susilaukė amerikiečių rašytojo ir šamanizmo tyrinėtojo Karloso

Kastanedos (Carlos Castaneda) knygos, kurių dauguma yra išverstos ir į

lietuvių kalbą. Jose pasakojama apie autoriaus bendravimą su Meksikos

indėnų jakių genties šamanu don Chuanu Matusu. Šis patikėjo jaunuoliu

ir po įvairių išbandymų supažindino jį su šamanizmo praktika bei savąja

pasaulio samprata. Kastaneda atpasakoja savo ilgus pokalbius su šamanu;

jų metu mokinys suvokia „kitą realybę“, bet tai pasiekiama ne tik įtaigiais

šamano žodžiais, bet ir naudojant haliucinacijas sukeliančius grybus bei

narkotinių medžiagų turintį kaktusą. Kastanedos knygos parašytos gyvai

ir patraukliai, jis laikomas naujo mistinio tikėjimo, vadinamo Naujuoju

amžiumi, pradininku. Tačiau mokslininkai nustatė, kad jo pasakojimuose

apie susitikimus su don Chuanu daug netikslumų, netgi abejojama, ar toks

šamanas iš tikrųjų egzistavo. Manoma, jog Kastaneda pasitelkė įvairias

žinias apie šamanizmą, pridėjo daug savo fantazijos ir taip sukūrė šiuo-

laikiniam, paslaptimis besidominčiam žmogui pritaikytą šamanizmo

versiją.

Magija ir mokslas. Mokslas savo raidos pradžioje buvo susijęs su religija ir

magija. Pirmąsias mokslo žinias kaupė žyniai ir slėpė jas nuo nepašvęstųjų.

Tik senovės Graikijoje atsirado mokslininkų, kurie aiškino pasaulį protu

suvokiamomis priežastimis. Tačiau, norint patikrinti įvairias idėjas ir at-

mesti klaidingas, reikėjo išplėtoti mokslo metodus, remtis ne spėjimais, o

faktais. Net žymiausi senovės mokslininkai, kaip antai Pitagoras ar astrono-

mijos autoritetas Ptolemajas, tikėjo magijos idėjomis, kurių mokslas vėliau

182

M AGI JA I R R E L IGI JA

atsisakė. Chemija ilgą laiką buvo susijusi su alchemija, siekiančia surasti pa-

slaptingą filosofinį akmenį, kuris paprastus metalus paverstų auksu. Tačiau,

mokslui akivaizdžiai įrodžius, kad tai jokiais alchemikų naudojamais bū-

dais nėra įmanoma, ši viena pagrindinių magijos šakų visiškai išnyko. Antra

vertus, astronomijos įrodymai, kad astrologinės pranašystės nesuderinamos

su mokslo faktais, daugeliui žmonių neatrodo tokie akivaizdūs, tad astrolo-

gija gyvuoja ir šiais laikais. Kaip ir magiškos gydymo priemonės, kuriomis

tikima, nepaisant medikų perspėjimų.

Magijos šalininkai mėgsta remtis mokslo autoritetu, jo tarsi pripa-

žintais antgamtiniais reiškiniais, nors iš tikrųjų mokslas savo metodais

nėra patvirtinęs nė vieno tokio reiškinio. O kartais teigiama priešingai,

kad mokslas ir negali paneigti ar patvirtinti antgamtinių reiškinių, nes šie

esantys kitokios prigimties. Tačiau jeigu jie sukelia fizinius pokyčius, vadi-

nasi, ir tokių reiškinių priežastys turėtų būti fizinės. Juk mokslas paneigė

alcheminius ir astrologinius reiškinius, laikytus antgamtiniais.

Mokslininkai neneigia, kad egzistuoja dar nežinomų ar mažai žinomų

reiškinių ir siekia juos tirti mokslo metodais. O atmeta tik tas idėjas, teigi-

nius ar liudijimus, kurie prieštarauja mokslo nustatytiems dėsniams.

Pasaulio religijos

Religijos samprata. Religija teigia, kad egzistuoja ne tik mums žinomas, bet

ir antgamtinis pasaulis – dievai bei kitos aukštesnės būtybės – ir nustato

žmogaus santykį su tuo pasauliu. Be to, religija aiškina pasaulio atsiradimą,

pomirtinį žmogaus likimą. Religijos tiesas žmogus suvokia ne protu, o

tikėjimu, ir tikintysis negali jomis abejoti.

Religija atsirado priešistoriniais laikais, ilgainiui keitėsi ir dabar eg-

zistuoja daug įvairių religijos formų (atskirų religijų). Vis dėlto jos turi

nemažai bendrų bruožų. Pagrindinės tiesos būna apreikštos Dievo ar jo

tarpininko tos religijos pradininkui. Daugelyje religijų svarbų vaidmenį

vaidina dvasininkai, šventikai ar žyniai, kurie atlieka bendravimo su ant-

gamtinėmis jėgomis apeigas. Religija reguliuoja ne tik asmeninį žmogaus

183

M AGI JA I R R E L IGI JA

Budistai

5,84%

Kitos religijos

Hinduistai

12,48 %

13,26 %

Nereligingi

14,09 %

Musulmonai

21,01 %

Krikščionys

33,32 %

8.5 pav. Planetos

gyventojų pasiskirstymas

pagal religijas.

gyvenimą, elgesio normas, bet, būdama susijusi su valdžia, – ir visuomenę.

Religija vaidino svarbų vaidmenį formuojantis įvairioms civilizacijoms.

Dabar pasaulyje vyrauja keturios didžiosios religijos, kurias išpažįsta

šimtai milijonų įvairių tautybių žmonių: krikščionybė, islamas, hinduiz-

mas ir budizmas (8.5 pav.). Be to, yra mažiau paplitusių religijų; netgi nese-

niai atsiradusių naujų tikėjimų. Kai kurios džiunglėse gyvenančios gentys

iki šiol yra išlaikiusios savo pirmykštę religiją. Kaip panašios religijos pa-

vyzdį verta prisiminti senąjį lietuvių tikėjimą.

Senovės lietuvių religija. Negausias mus pasiekusias žinias apie ją papildo

bendros žinios apie baltų religiją, o ypač apie lietuviams artimų prūsų

religiją, plačiau aprašytą senuosiuose šaltiniuose. Anot M. Gimbutienės,

baltai turėjo tris pagrindinius indoeuropietiškos kilmės dievus. Iš jų vy-

riausiasis buvo dangaus ir žemės valdovas Dievas (vėliau būtent tuo vardu

pavadintas krikščionių Dievas). Jis turėjo priešininką – požemio karalystės

valdovą, piktą ir kerštingą Veliną. O trečiasis – Perkūnas laikytas griausmo

ir teisingumo dievu. Lietuviai viršiausiu irgi laikė Dievą (jo vardo garsiai

tarti nebuvo galima, tad vadintas Nunadieviu, Andaju ar Praamžiu). Vis

dėlto pagalbos dažniau buvo prašoma iš rūstaus, bet teisingo Perkūno

(į jį kreiptasi irgi kitaip – Dunduli, Trinkuli ar Burzguli). O Veliną lietuviai nužemino iki paprasto velnio. Su juo nuolat kovojo Perkūnas:

pastebėjęs besislapstantį priešininką, svaidydavo į jį savo kirvuką –

žaibą (8.6 pav.).

184

M AGI JA I R R E L IGI JA

8.6 pav. Senovinis baltų dievybės stabas, rastas Lietuvos pajūryje,

Šventojoje, kasinėjant prie akmens amžiaus gyvenvietės buvusį

ežerą. Stabas apie dviejų metrų aukščio, padarytas iš juodalksnio,

išskaptuotas tik veidas ir krūtinės dalis. Jo amžius maždaug 5500 m.

Kiti svarbesni senovės lietuvių dievai buvo: Že my-

na – žemės, derlingumo deivė, Laima – likimo ir gimimo

deivė, Žvorūna – miškų ir žvėrių valdytoja. Lietuviai turė-

jo ir daug žemesnių dievų, lemiančių įvairius gamtos reiš-

kinius, globojančių žmogaus darbus. Be to, ežerus ir upes

valdė vietinės dievybės – diedukai. O žmonių sodybas

sergėjo gerosios dvasios – žemėpačiai ir kaukai, kai kam

turtus sunešdavo aitvarai.

Senovės lietuviai garbino senus medžius – ąžuolus,

uosius, liepas, ypač daugiakamienius, taip pat didelius

akmenis. Prie jų dievams aukodavo gyvulius ir paukščius.

Kai kuriose ypatingose vietose, dažniausiai upių santakose,

būdavo įrengiamos ir nedidelės šventyklos, kur stovėdavo

mediniai dievų stabai, aukure degdavo šventoji ugnis, ku-

rią saugojo ir kurstė tam pasiaukojusios mergelės – vaidilutės. Religines

apeigas atlikdavo žyniai, vadinami kriviais, buvęs netgi vyriausiasis žy-

nys – krivių krivis.

Lietuvai priimant krikščionybę, daugelis lietuvių nenoriai atsisakė se-

nojo tikėjimo, dar ilgokai slapčia garbino senuosius dievus

O XX a. pabaigoje pagoniškoji religija buvo vėl savaip atgaivinta

Lietuvoje: užregistruota baltų tikėjimo bendruomenė „Romuva“ (da-

bar – senovės baltų religinė bendrija „Romuva“). Remiantis istorinėmis

žiniomis, papročiais ir tautosaka, buvo atkurtos kai kurios šventės ir apei-

gos, jos vyksta senųjų švent viečių vietose ar ant piliakalnių. Bendrijai va-

dovauja jos narių renkamas krivis ar krivė, o išpažinėjų grupėms – vaidilos.

Romuviečiai švenčia saulėgrįžas ir lygiadienius, Užgavėnes bei Vėlines, taip

pat Velykas ir Kalėdas. Bendrija siekia būti valstybės pripažinta, tuomet

ji turės teisę registruoti santuokas, mokyti savo tikėjimo tiesų mokyklose.

185

M AGI JA I R R E L IGI JA

Krikščionybė. Krikščionybės pradininkas – istorinė asmenybė Jėzus

iš Nazareto, vėliau pavadintas Kristumi (mesiju), krikščionių laikomas

Dievo sūnumi. Už senosios žydų religijos reformavimą jis buvo nukry-

žiuotas – prikaltas prie kryžiaus. Tačiau jo mokiniai ir sekėjai toliau skelbė

Jėzaus tiesas ne tik žydų, bet ir kitoms tautoms. Maždaug po šimto metų bu-

vo užrašyti išlikę apaštalų pasakojimai apie Jėzaus gyvenimą ir jo mokymą;

tos žinios sudarė Naujojo Testamento – Biblijos dalies – pagrindą. O kita

jos dalimi – Senuoju Testamentu – tapo žydų religijos šventraštis Tanachas.

Palaipsniui formavosi naujosios religijos apeigos ir dogmos. Krikščionybė,

teigianti vieno Dievo, greitai ateisiančios jo karalystės, meilės ir atgailos

idėjas, buvo patraukli Romos imperijos tautoms, ypač varguomenei, ir plito

nepaisant valdžios persekiojimų. O IV a. ji tapo oficialia imperijos religija.

Romos imperijai skilus į dvi dalis, krikščionybė irgi išsiskyrė į katalikybę

ir stačiatikybę.

Po Azijos klajoklių antplūdžio į Europą IV–V a., čia susikūrus nau-

joms valstybėms, krikščionybė pamažu įsitvirtino šiame žemyne ir tapo

jo tautas vienijančia jungtimi. Paskutinioji šią religiją priėmusi Europos

valstybė buvo Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (tiesa, pagoniška buvo

likusi tik pagrindinė jos dalis Lietuva). Krikščionybė turėjo didžiulės

įtakos formuojantis Vakarų civilizacijai, jos kultūrai ir menui. Europos

valstybėms kolonizuojant kitus žemynus, ši religija buvo išplatinta visame

8.7 pav. Šv. Petro

bazilika Vatikane,

Romoje –

pagrindinė

katalikų šventovė.

186

M AGI JA I R R E L IGI JA

pasaulyje. Dabar, įskaitant visas šakas, į kurias yra suskilusi krikščionybė, ją

išpažįsta beveik trečdalis žmonijos (žr. 8.5 pav.). Tiesa, krikščionybėje, dau-

giau nei kitose pasaulinėse religijose, yra formalių tikinčiųjų, tik iš tradi-

cijos laikančių save jos išpažinėjais, bet neatliekančių daugumos religinių

priedermių.

Hinduizmas. Tai seniausia didžioji religija, susiformavusi maždaug

1500 m. pr. m. e. Indo upės slėnyje. Tuo metu buvo sukurti šventieji

tekstai – aukojimo ritualai, giesmės, himnai, kurių rinkiniai vadinami

Vedomis. Religiniams raštams taip pat priskiriamos Upanišados – tikro pa-

žinimo aiškinimai – ir istoriniai epai „Mahabharata“ (svarbiausia jos dalis

„Bhagavadgyta“ yra išversta ir į lietuvių kalbą) bei „Ramajana“. Hinduizmui

būdinga šakų ir mokyklų įvairovė. Ši religija yra paplitusi daugiausia tarp

Indostano pusiasalio tautų. Aukščiausioji dievybė yra Brahmanas – pirmi-

nė dieviškoji dvasia, esanti kiekviename objekte ir vyksme, ne tik gerame,

bet ir blogame, jų esmė. Trys pagrin-

diniai jos įsikūnijimai – didžioji die-

vų trejybė Brahma (kūrėjas), Višnus

(stabilumo sergėtojas) ir Šiva (grio-

vėjas ir atnaujintojas) (8.8 pav.). Be

jų, garbinama daug aukštesnių ir

žemesnių dievų, pripažįstami ir ki-

tų religijų dievai. Anot hinduizmo,

pasaulis egzistuoja milijardus metų

ir vystosi cikliškai – pamažu degra-

duoja ir vėl iš naujo atgimsta.

Aukščiausias hinduisto tikslas –

suvokti Brahmaną, pasiekti dvasi-

8.8 pav. Šiva, vienas iš svarbiausių

nio nušvitimo būseną. Į tai vedantis

hinduistų dievų. Dvidešimties

kelias – dorybingas, asketiškas gy-

metrų aukščio statula stovi netoli

venimo būdas ir meditacija. Yra

Bangaloro miesto Pietų Indijoje.

sukurta savita meditacijos technika

joga, žinomi įvairūs jos variantai. Priklausomai nuo to, kaip žmogus atliko

savo priedermes ir tobulėjo, jis po mirties atgimsta kito žmogaus ar gyvūno

187

M AGI JA I R R E L IGI JA

pavidalu. Hinduizmui būdingas iš senų laikų paveldėtas žmonių skirstymas

į kastas ir taip įtvirtinta socialinė nelygybė. Ritualuose didelė reikšmė tei-

kiama vandeniui ir ugniai, antai minios piligrimų keliauja prie šventosios

Gango upės, o mirusieji yra deginami.

Budizmas. Ši religija atsirado kaip hinduizmo atšaka. Jos pradinin-

kas – maždaug 500 m. pr. m. e. Šiaurės Indijoje gyvenęs šakjų genties prin-

cas Sidhartha Gautama, vėliau pavadintas Buda (Pabudusysis). Sulaukęs

maždaug trisdešimties metų, jis paliko šeimą, klajojo, meditavo, subūrė

mokinių grupę. Kaip ir Jėzus, mokė tik žodžiu, jo pamokslai buvo užrašyti

sekėjų po keleto amžių. Buda nėra

laikomas nei Dievu, nei pranašu

(8.9 pav.). Netgi kiekvienas žmogus,

bet tik po daugelio įsikūnijimų, irgi

gali tikėtis tapti Buda.

Budizmas ypač pabrėžia mora-

lines vertybes, žmogaus tobulėjimą;

tai yra moralinė religija. Anot Budos,

pagrindinė blogybė gyvenime – kan-

čia. Tad žmogaus tikslas – išsivaduoti

iš kančių bei aistrų, atsikratyti egoiz-

mo ir pasiekti nušvitimą. Jis, kaip ir

hinduizmo praktikoje, pasiekiamas

per meditaciją, tačiau budisto tikslas

ne susilieti su aukščiausia dievybe,

o išgryninti savo mintis ir jausmus,

pasiekti beaistrę būseną – nirvaną.

Tam palankiausios sąlygos vienuo-

lynuose, tad kraštuose, kur vyrauja

budizmas, vienuoliai sudaro didelę

8.9 pav. Seniausia Budos statula

gyventojų dalį. Deja, pirmenybę

(I–II a.), stovėjusi Gandharoje,

Pakistane, o dabar saugoma Tokijo

atiduodant medituojančiam, o ne

nacionaliniame muziejuje.

kuriančiam žmogui, yra skatinamas

pasyvumas.

188

M AGI JA I R R E L IGI JA

Nors budizmo tėvynė yra Indija, bet šioje šalyje dėl kastų egzistavimo jis

nepaplito, o įsitvirtino kituose Rytų Azijos kraštuose – Mianmare, Japonijoje,

Tibete, Mongolijoje.

Islamas. Tai jauniausia iš pasaulinių religijų, atsiradusi tik VII a. Arabijos

pusiasalyje. Tad yra išlikę patikimų žinių apie jos pradininką Mahometą

ibn Abdula. Jis buvo karavanų vedliu, Mekos prekeiviu, vėliau vedė turtin-

gą našlę, pas kurią tarnavo. Maždaug keturiasdešimties metų Mahometas,

medituodamas atsiskyręs oloje, ėmė matyti vizijas – bendrauti su arkangelu

Gabrieliumi, kuris jam diktavo tikrąjį Dievo žodį ir liepė jį skelbti. Mekoje

Mahometui pavyko suburti tik negausią šalininkų bendruomenę, jis bu-

vo persekiojamas, bet, pasitraukęs į Jasribą (dabar – Medina), tapo ne tik

pripažintu dvasiniu vadovu, bet ir miesto valdytoju. Mahometui pavyko

politinėmis priemonėmis bei ginklu sujungti arabų gentis, ir šios priėmė jo

skelbiamą islamo religiją. O Mahometo įpėdiniai kalifai nukariavo plačias

teritorijas Azijoje bei Afrikoje, buvo įsiveržę net į Europą ir taip sukūrė

didžiulę islamo imperiją, kuri vėliau subyrėjo į atskiras valstybes.

Mahometas laikomas ne Dievu (arabiškai Alachas), bet paskuti-

niuoju ir pačiu didžiausiu pranašu. Šventoji islamo knyga – Koranas; tai

Mahometui arkangelo Gabrieliaus padiktuotos tikrosios tiesos (jos užra-

šytos ne paties Mahometo, bet jo sekėjų po pranašo mirties). Islamo išpa-

žinėjas vadinamas musulmonu, tai reiškia paklūstantis (Alachui). Islamas,

kaip ir krikščionybė, teigia esant rojų ir pragarą, kur žmogaus siela patenka

po kūno mirties. Musulmonas turi vykdyti gana daug griežtų prievolių:

melstis kelis kartus per dieną, pasninkauti visą ramadano mėnesį nuo sau-

lėtekio iki saulėlydžio, bent kartą per gyvenimą apsilankyti Mekoje ir čia

atlikti nustatytus religinius ritualus (8.10 pav.), dalį pajamų skirti išmaldai

bei labdarai. Religinį ir kasdienį musulmonų gyvenimą detaliai reglamen-

tuoja šariatas – senovinis teisynas, priesakų ir moralinių normų rinkinys.

Pasak jo, moteriai galioja daug draudimų, jos padėtis visuomenėje yra že-

mesnė nei vyro, o šis gali turėti iki keturių žmonų. Kadangi Mahometas

buvo dvasinis ir kartu valstybės vadovas, todėl islamiškoje šalyje religija

ir valstybė būna glaudžiai susijusios. Esama ir fanatiškų islamo išpažinėjų,

189

M AGI JA I R R E L IGI JA

8.10 pav. Musulmonų piligrimai eina ratu aplink Kaabos šventovę,

stovinčią Mekos didžiosios mečetės centre. Čia, paskutinio

musulmonų metų mėnesio pradžioje, vykdydami vieną iš jiems

nustatytų prievolių, apsilanko iki trijų milijonų piligrimų.

kurie nevengia platinti islamo ir kovoti su jo priešais prievartiniais, netgi

teroristiniais metodais.

Religija kintančiame pasaulyje

Religijų priešprieša ir suartėjimas. Religijos, netgi didžiosios, įvairiai įsi-

vaizduoja Dievą, žmogaus likimą po mirties, pasaulio atsiradimą ir jo raidą,

nustato skirtingas apeigas. Kiekviena save laiko tikrąja religija, o į kitas, su

retomis išimtimis, žiūri labai įtariai, net priešiškai. Tas priešiškumas pasi-

reiškia ir tarp įvairių tos pačios religijos šakų, į kurias ji dažniausiai skaidosi

laikui bėgant. Ilgus amžius mėginimai kitaip suprasti kai kurias krikščionybės

tiesas buvo laikomi erezija ir negailestingai persekiojami, o naujų – liuteronų,

evangelikų reformatų, anglikonų – atšakų atsiradimas sukėlė virtinę religinių

karų bei kovų. Net dabar dviejų pagrindinių islamo šakų išpažinėjai – šiitai

190

M AGI JA I R R E L IGI JA

ir sunitai – ne tik žodžiu, bet ir ginklu kovoja tarpusavyje. Iš tikrųjų didžioji

dalis karų ir ginkluotų konfliktų yra kilę dėl religinio fanatizmo, deja, tai

galioja ir šiems laikams.

Vis dėlto XX a. antrojoje pusėje, pasaulyje stiprėjant demokratinėms

idėjoms, jos ėmė veikti ir tarpreliginius santykius: atsirado judėjimas, sie-

kiantis įvairių religijų tarpusavio pakantumo ir supratimo. Daugiausia prie

to prisidėjo Katalikų Bažnyčia, ypač jos galva – tolerantiškasis popiežius

Jonas Paulius II. Jis siekė ne tik visų krikščioniškųjų bažnyčių bendradarbia-

vimo, bet ir dialogo su kitomis religijomis, lankėsi sinagogoje ir mečetėje.

Aišku, ilgaamžiui priešiškumui įveikti prireiks nemažai laiko, ypač kai ku-

rioms konservatyvioms religijoms.

Kintantis religijos vaidmuo. Ilgus amžius religija vaidino labai svarbų vaid-

menį įvairiose visuomenėse. Neapsiribodama dvasiniais bei moraliniais da-

lykais, ji reguliavo ir pasaulietines sritis – politiką, teisę, kultūrą, mokslą,

žmonių pažiūras. Tai užtikrino ne tik religijos autoritetas, bet ir glaudūs jos

ryšiai su valdžia, ypač su absoliutine valdžia. Nuo Renesanso, o ypač nuo

Švietimo amžiaus, Europos šalyse, vėliau ir kituose kraštuose, prasidėjo vals-

tybės ir religijos atsiskyrimas ir su tuo susijęs religijos vaidmens mažėjimas.

Be to, demokratinėse šalyse buvo pripažinta žmogaus teisė turėti vienokias

ar kitokias pažiūras ir išpažinti laisvai pasirinktą tikėjimą. Mokslas ėmė ne-

varžomai tyrinėti dalykus, kurie anksčiau buvo laikomi religijos objektu, ir

teologams teko pripažinti mokslo atradimus, netgi liečiančius pasaulio ir

gyvybės raidą (apie religijos ir mokslo santykį plačiau rašoma tolesniame

skyrelyje). Iš tikrųjų, religijos susitelkimas ties dvasiniais dalykais atitinka jos

pašaukimą, iškilių pradininkų, tokių kaip Jėzus Kristus ar Buda, mokymus.

Ką religija duoda žmogui? Visos tautos įvairiais amžiais išpažino vienokią

ar kitokią religiją, tai liudija jos reikalingumą. Ji išaukština žmogų, teigia jį

turint nemirtingą sielą, nurodo jo ryšį su antgamtinėmis jėgomis. Žmogui

suteikiama dvasinė atrama ir gyvenimo prasmė, nustatomos moralės nor-

mos. Tikėjimas leidžia jam pakelti nesėkmes bei vargus, viliantis atpildo po

mirties. Per maldą, meditaciją, religines apeigas tikintysis gali patirti labai

stiprius išgyvenimus.

191

M AGI JA I R R E L IGI JA

Antra vertus, tikintieji linkę sudaryti uždarą grupę, Jie dažnai pasižy-

mi nepakantumu kitaip mąstantiems, laiko juos neišmanėliais, paklydėliais,

taiko jiems kitus kriterijus negu to paties tikėjimo žmonėms. Kai tas nepa-

kantumas nėra stabdomas, o kartais net skatinamas religijos tarnų, jis virsta

fanatizmu. Religiją kompromituoja ir formalūs tikintieji, kurie ima iš jos tik

tai, kas jiems naudinga, nevaržydami savęs moraliniais jos reikalavimais, bei

neatlieka pagrindinių priedermių.

Ar Dievas pažeidžia savo nustatytus dėsnius? Tikintieji nuolat kreipiasi į

Dievą prašydami sau ar savo artimiesiems malonių, apsaugos nuo pavojų.

Tačiau įvairūs žmonės neretai prašo priešingų dalykų; norima net stebuklų,

pažeidžiančių gamtos dėsnius. Juk Visatoje tikriausiai egzistuoja milijardai

civilizacijų, o jose, panašiai kaip mūsiškėje, – milijardai protingų būtybių,

tad ar įmanoma Dievui, koks ypatingas ir visagalis jis būtų, kontroliuoti

visų jų gyvenimus, įsigilinti į kiekvieno reikalus. Taigi yra pagrindo manyti,

kad Dievas, nustatęs bendrus pasaulio dėsnius, nepažeidinėja jų ir nesikiša

į tolesnius įvykius. Tai paaiškintų ir kodėl žmogus nesulaukia šiame pasau-

lyje atpildo už gerus ar blogus darbus. Juk dėsniai, užtikrinantys gyvybės

evoliuciją, negali būti palankūs atskiram individui, nesirūpina jo likimu.

Pagaliau, jei Dievas žinotų kiekvienos būtybės ateitį, jos likimas būtų iš

anksto tiksliai numatytas, ir žmogus neturėtų jokios pasirinkimo laisvės.

Samprata, kad Dievas yra tik pirminė priežastis, o sukūręs pasaulį, dau-

giau jame nebeveikia, vadinama deizmu. Tokia samprata nėra priimtina re-

ligijai, nes tuomet ši netektų pagrindinės poveikio žmogui priemonės. Jis

nebegali pasikliauti Dievo globa bei užtarimu ir tampa pats atsakingas už

savo likimą.

Pasaulis be Dievo. Mąstymas apie Dievą gali atvesti net prie jo neigimo.

Galbūt kuriamoji jėga slypi pačioje Visatoje? Nėra aukščiausios antgamtinės

būtybės, o Dievas yra tapatus Visatai. Bendri pasaulio dėsniai nulemti ne

Kūrėjo, o fundamentinių konstantų, jų derinio. Tiesa, galima klausti, o kokia

buvo pirminė priežastis, nulėmusi tokį jų derinį? Tačiau panašus klausimas

galimas ir tikinčiam Dievą – o kokia buvo jo atsiradimo priežastis? Toks

požiūris į pačioje Visatoje, jos dėsniuose slypinčią kuriamąją jėgą vadinamas

192

M AGI JA I R R E L IGI JA

panteizmu. Jis paneigia žmogaus, kaip protingos būtybės, nemirtingumą,

tačiau žmogus ir po mirties išlieka kaip Visatos dalelė, toliau dalyvaujanti

evoliucijos procese. Dėsnius siekiama pažinti, mus stebina jų universalumas,

bet būtų keista juos garbinti.

Žmonės, vadinami ateistais, apskritai neigia Dievo buvimą. Tikintieji

ateistus neretai laiko esančiais žemos moralės, neturinčiais sąžinės. Tačiau

egzistuoja ne tik religinė moralė, bet ir bendros žmogaus elgesio normos,

kurias nustato ne tik įstatymai, bet ir visuomenė bei kultūringas žmogus

pats sau. Tad tarp ateistų irgi būna ir garbingų, ir negarbingų žmonių, kaip

ir tarp tikinčiųjų. Antra vertus, kai kurie ateistai mato religijoje tik blogio

šaltinį ir aktyviai kovoja su ja. Tokie fanatiški ateistai, primetantys kitiems

savo pažiūras, iš tikrųjų panašūs į savo priešininkus – religijos fanatikus.

Religija ir mokslas. Mokslas aprašo tai, ką įmanoma pažinti protu, ištirti

griežtais metodais, religija atveria tik tikėjimu suvokiamą nežinomybę. Tad

tie skirtingi pasaulio pažinimo būdai tarsi papildo vienas kitą. Tačiau moks-

las pamažu plečia savo tyrimus ir skverbiasi į sritis, kurios nuo seno priklausė

religijai. O ši atkakliai laikosi savojo požiūrio, nes remiasi šventraščiais, kurių

teiginių nevalia keisti.

Nenorėdami išsiplėsti, toliau kalbėsime tik apie krikščionybės santykį

su mokslu. Senojo Testamento pradžioje pasakojama pasaulio ir žmogaus

sukūrimo istorija atspindi senovinę pasaulio sampratą: iš pradžių buvusi

sukurta Žemė, tik po to Saulė ir visos žvaigždės, įvairūs gyvūnai ir augalai

atsirado vienu metu, o ne evoliucijos keliu. Vėliau Dievas, norėdamas padėti

savajai žydų tautai laimėti mūšį, buvo sustabdęs Saulę; vadinasi, ji sukasi

aplink Žemę. Tačiau pamažu kaupėsi mokslo faktai, kad Žemė atsirado prieš

milijardus metų, kad gyvoji gamta vystėsi palaipsniui nuo primityviausių

bakterijų, kad žmogus kilo iš pirmykščių žmogbeždžionių, o ne buvo sukur-

tas iš karto pagal Dievo pavidalą, kad Žemė sukasi aplink Saulę. Bažnyčia

ne tik neigė tuos atradimus, bet ir persekiojo naujas pažiūras skelbiančius

mokslininkus kaip eretikus.

Tas Katalikų Bažnyčios požiūris į mokslo atradimus, sunkiai suderina-

mus su religijos tiesomis, ėmė iš esmės keistis tik XX a. pabaigoje. Senojo

Testamento teiginius imta aiškinti perkeltine prasme. Katalikų Bažnyčia (bet

193

M AGI JA I R R E L IGI JA

ne visi katalikai) pripažino ir gyvybės evoliuciją, ir Visatos Didįjį sprogimą.

Tuo remiantis, teigiama, kad religija suartėjo su mokslu. Iš tikrųjų tarp jų

nekyla prieštaravimų, jei mokslas apsiriboja materialiuoju, gamtiniu pasau-

liu, o religija – antgamtiniu pasauliu. Mokslas ir religija gali derėti net vieno

žmogaus pažiūrose. Mokslininkai, tikintys biblinį Dievą (tokių yra mažuma),

niekada neaiškina savo tyrimų rezultatų antgamtinėmis priežastimis, o reli-

ginės jų pažiūros netrukdo jiems daryti savo srities atradimų.

194

IX. TECHNIKOS STEBUKLAI

Kokį senovės kinų išradimą patobulino lietuvis?

Ar sovietiniais laikais Lietuvoje buvo dislokuota

raketų su branduoliniais užtaisais?

Kuo skiriasi pirmasis, antrasis ir trečiasis kosminiai greičiai?

Ar gali dirbtinis Žemės palydovas visą laiką

kyboti virš to paties jos paviršiaus taško?

Kaip veikia GPS imtuvas – tikslios vietos

Žemės paviršiuje nustatymo prietaisas?

Kada Lietuvoje atsirado pirmasis kompiuteris?

Kaip įmanoma spausdinti tikslias trimačių daiktų kopijas?

Kuo internetas skiriasi nuo saityno – pasaulinio

informacijos tinklo (www)?

Ar vis tobulėjantys robotai išliks paklusnūs žmogui?

Raketos ir erdvėlaiviai

K. Semenavičius – daugiapakopių raketų išradėjas. Raketas senovėje išrado kinai;

jos buvo naudojamos fejerverkams leisti

ir pramogoms (9.1 pav.). Raketa, išmes-

dama degimo produktus, pati juda į prie-

šingą pusę. Toliau šį išradimą tobulino

europiečiai. Prie to yra prisidėjęs žemaičių

bajoras Kazimieras Semenavičius, kilęs nuo

9.1 pav. Senovinė kinų raketa.

Raseinių (9.2 pav.). Jis studijavo matematiką,

architektūrą ir kitus mokslus Vilniaus uni-

versitete, bet studijas jam teko pertraukti dėl

karinės tarnybos. Vėliau K. Semenavičius

buvo pasiųstas tobulintis į Nyderlandus,

ten gilinosi į artilerijos dalykus. O grįžęs į

Lietuvą, jis buvo paskirtas artilerijos inžinie-

riumi. 1650 m. Amsterdame lotynų kalba

buvo išleistas K. Semenavičiaus veikalas

„Didysis artilerijos menas“ („Artis magnae

artilleriae“). Viename jo skyrių pirmą kar-

tą aprašoma kelių pakopų raketa (9.3 pav.).

Ji pranaši tuo, kad raketos pakopa, išdegi-

9.2 pav. Kazimieras

nus jos degalus, yra numetama, ir toliau

Semenavičius – žemaičių

greitinama mažesnės masės raketa. XX a.

bajoras, Vilniaus universiteto

daugiapakopės raketos buvo naudojamos

auklėtinis, pasiūlęs

skrydžiams į kosmosą. Semenavičius, aišku,

daugiapakopės raketos idėją.

apie tokias keliones net nesvajojo, jis tik siū-

lė raketas plačiau taikyti kariniams tikslams.

Knyga netrukus buvo išversta į keletą Vakarų Europos kalbų (ji naudota kaip

artilerijos vadovėlis, o raketas taikyti karyboje dar buvo per ankstyva idėja).

Tolimojo veikimo raketos. Esminis proveržis kuriant raketas buvo pasiek-

tas Antrojo pasaulinio karo metais. Nacistinėje Vokietijoje grupė inžinierių,

196

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

vadovaujama Vernerio fon Brauno (Werner von Braun),

išsprendė svarbias raketų konstrukcijos problemas ir

sukūrė pirmą tolimojo veikimo raketą V-2 (9.4 pav.).

Ji nuskrisdavo iki trijų šimtų kilometrų, galėjo gabenti

vieną toną sprogmenų. Tomis raketomis per Šiaurės jūrą

buvo apšaudoma Anglija. Tačiau dar nebuvo galimybės

nukreipti raketos tiksliai į taikinį. Tad paleistos raketos

mažai kliudė karinius objektus, labiau baugino civilius

gyventojus. Po karo Vokietiją užėmę sąjungininkai sten-

gėsi suimti vokiečių raketų specialistus ir jais pasinaudoti.

V. fon Braunas ir pagrindiniai jo pagalbininkai tęsė dar-

bus JAV, kurdami karines ir kosmines raketas. Sovietų

Sąjungos raketų kūrėjai irgi iš pradžių kopijavo V-2 ra-

ketas. pagrindinis abiejų valstybių tikslas buvo panau-

doti raketas ką tik sukurtoms branduolinėms bomboms

gabenti. Juk nuo raketų daug sunkiau apsisaugoti negu

nuo lėktuvų. Tam tikslui skiriant milžiniškas lėšas, bu-

vo sukurtos raketos, galinčios pasiekti net kitą žemyną ir

tiksliai pataikyti į numatytą objektą.

Raketos su branduoliniais užtaisais Lietuvoje. Mūsų

krašte, esančiame netoli Vakarų Europos, SSRS buvo įkū-

rusi net devynias raketų su branduoliniais užtaisais bazes.

9.3 pav.

jos visos slėptos atokiuose miškuose. Bazės buvo pastaty-

Daugiapakopės

tos septintojo dešimtmečio pradžioje ir kai kurios veikė raketos piešinys iš

iki 1988 m., kai įsigaliojo SSRS ir JAV susitarimas dėl ma- K. Semenavičiaus

žo ir vidutinio nuotolio branduolinių raketų likvidavimo.

knygos „Didysis

artilerijos menas“.

9.4 pav. V-2 raketa, sukurta

Antrojo pasaulinio karo metais

Vokietijoje vadovaujant V. fon

Braunui. Ja buvo pasinaudota

konstruojant karines ir

kosmines raketas JAV ir SSRS.

197

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Aštuoniose bazėse raketos buvo laikomos specialiuose bunkeriuose, kurių

viršus užpiltas žeme ir apsodintas medžiais bei krūmais. Atskirai, už keleto ki-

lometrų, saugoti branduoliniai užtaisai. Tiktai paskelbus specialiąją parengtį,

jie turėjo būti atvežami prie raketų ir įstatomi į jas. Netgi dalinio vadas nežino-

jo, kur link nutaikytos raketos. Lietuvoje buvo dislokuotos vidutinio nuotolio

raketos, galinčios nuskristi iki 3000 kilometrų ir, matyt, nukreiptos į Vakarų

Europos karinius objektus ir miestus. Vienoje bazėje laikytos kelios raketos;

pavyzdžiui, Ukmergės rajone Kopūstėlių miške – aštuonios raketos, o netoliese,

Kelmų miške, – keturios. Jos buvo 22 metrų ilgio ir viena su užtaisu svėrė apie

40 tonų. O Plokštinės miške, netoli Platelių ežero, keturios raketos stovėjo gilio-

se šachtose. Bazės buvo aptvertos daugeliu spygliuotų ir elektrinių užtvarų, ap-

saugotos minų laukais ir kitomis priemonėmis. Vis dėlto NATO žvalgyba apie

jas žinojo. Tad branduolinio karo atveju Lietuva būtų tapusi išdeginta dykyne.

Sovietinei kariuomenei su savo branduoline ginkluote pasitraukus iš

Lietuvos, buvusios raketų bazės buvo nusiaubtos metalo vagių ir visokių plė-

šikėlių. Geriau išlikusioje požeminėje bazėje Plokštinės miške vėliau įkurtas

Šaltojo karo muziejus.

Šiuolaikinės karinės raketos. Raketos – vienas iš moderniausių ir efektyviau-

sių šiuolaikinių ginklų. Jų yra įvairių rūšių. Valstybės, turinčios branduolinį

ginklą, o jų dabar yra devynios, gamina bei tobulina ir raketas; juk jomis pa-

togiausia atakuoti dideliu atstumu esančius objektus. Tolimojo veikimo balis-

tinės raketos pakyla į gana didelį aukštį, kur oras yra retesnis, ir gali ap skrieti

pusę Žemės rutulio. Kito tipo – sparnuotosios raketos su branduoliniu ar

kitokiu užtaisu – skrieja arti žemės paviršiaus, kad jas būtų sunku užpelen-

guoti radarais (9.5 pav.).

Raketos orientuojamos

tiksliai į taikinį naudo-

jantis ryšių palydovais

ir objektų atpažinimo

priemonėmis. Idant ra-

ketų paleidimo vietos

9.5 pav. Amerikiečių sparnuotoji raketa

nebūtų aptiktos iš paly-

„Tomahawk“. Ji skrenda dideliu greičiu arti Žemės

paviršiaus, tad nuo jos sunku apsisaugoti.

dovų, jos paleidžiamos

198

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

iš mobilių sausumos įrenginių ar povandeninių laivų. Viena raketa gali ga-

benti kelis branduolinius užtaisus.

Yra sukurta ir įvairių artimojo veikimo raketų – prieštankinių, priešlėk-

tuvinių, priešlaivinių – bei joms skirtų transportavimo, paleidimo ir valdymo

įrenginių. Tokius ginklus naudoja Ukrainos kariai, atkakliai priešindamiesi

Rusijos invazijai.

Raketomis gali

bū ti apginkluoti

net gi atskiri kariai.

Viena iš efek ty viau-

sių asmeninių ra-

ke tų – amerikiečių

„Stin ger“. Ji – 1,5 met-

ro ilgio ir tik 7 centi-

metrų skersmens, jos

masė – 10 kilogramų,

o neša ji 3 kilogramų

9.6 pav. Raketa „Stinger“, kurią gali paleisti vienas karys.

sviedinį. Ją gali pa-

leisti vienas žmogus laikydamas rankose įrenginį, kurio masė kartu su raketa

tik 14 kilogramų (9.6 pav.).

Deja, raketos, kaip ir kiti modernūs ginklai, yra labai brangūs, netgi

„Stinger“ kaina – kaip gero automobilio.

Kosminiai greičiai. Pačios galingiausios raketos yra naudojamos kosmoso

tyrimams. Dar seniai iki jų sukūrimo buvo apskaičiuota, kokį greitį reikia

suteikti kūnui, kad jis taptų dirbtiniu Žemės palydovu. Įsivaizduokite, kad

stovite ant kalno ir metate tolyn akmenį. Kuo didesniu greičiu jį išmetate,

tuo toliau jis nulekia. Dar svarbu tai, kad Žemė yra rutulys, ir jos paviršius

išgaubtas. Taigi, įgijęs tam tikrą greitį, akmuo ar kitas kūnas turėtų pradėti

suktis aplink Žemę. Tas greitis, vadinamas pirmuoju kosminiu, yra labai di-

delis – net 7,9 km/s, tad taip greitai arti planetos paviršiaus skriejantis kūnas

sudegtų atmosferoje. Dirbtinis Žemės palydovas paleidžiamas kitaip: raketa

jį iškelia aukštyn, į retesnius atmosferos sluoksnius ir po to išveda į orbitą

aplink planetą.

199

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Norint, kad erdvėlaivis visiškai įveiktų Žemės trauką ir pasiektų kitas

Saulės planetas, reikalingas dar didesnis – antrasis kosminis greitis, lygus

11,2 km/s. O trečiąjį kosminį greitį (16,6 km/s) įgijęs erdvėlaivis jau nuga-

lėtų Saulės trauką, apleistų jos sistemą ir nuskristų į tarpžvaigždinę erdvę.

Pirmaisiais tokiais klajūnais tapo keli JAV kosminiai zondai „Pioneer“ bei

„Voyager“, kurių tikslas – tirti tolimiausius Saulės sistemos kūnus, o vėliau

galbūt perduoti kitų civilizacijų atstovams žinią apie mūsų Žemę. 2017 m.

Saulės sistemoje buvo aptiktas nedidelis kūnas, tokiu greičiu atlėkęs iš tarp-

žvaigždinės erdvės. Deja, jis neskleidė jokių signalų ir nepasižymėjo ypatin-

gomis savybėmis, liudijančiomis, jog tai nežemiškų civilizacijų pasiuntinys.

Manoma, kad tokie kosminiai klajūnai pralekia per Saulės sistemą gana daž-

nai, bet juos sunku pastebėti.

Kosminės raketos ir erdvėlaiviai.

Kosmoso tyrimams naudojamos

galingos daugiapakopės raketos. Jos

gabena erdvėlaivius su žmonėmis, be-

piločius erdvėlaivius, zondus, Žemės

palydovus, krovinius į kosmines sto-

tis. Astronautų skrydžiams į Mėnulį

naudota raketa „Saturn V“ buvo 111

metrų ilgio ir 10 metrų skersmens, o

jos masė – 3000 tonų (9.7 pav.).

Kosminiai erdvėlaiviai yra uni-

kalūs technikos kūriniai. Jie aprū-

pinti pačia moderniausia įranga –

valdymo ir duomenų apdorojimo,

orientavimo ir stabilizavimo, ryšių

9.7 pav. Galingiausia ir didžiausia kosminė bei moksline aparatūra. Energiją daž-raketa „Saturn“ ant paleidimo

niausiai tiekia išskleidžiamos saulės

platformos. Ja buvo skraidinami į

baterijos. Pilotuojamuose erdvėlai-

Mėnulį „Apollo“ erdvėlaiviai,

iškeliami į orbitą aplink Žemę

viuose dar turi būti žmonėms tinka-

didelės masės palydovai.

mos sąlygos, užtikrintas jų saugumas.

Tad šių technikos stebuklų kaina

200

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

nepaprastai didelė, o panaudoja-

mi jie tik vieną kartą. Devintojo

dešimtmečio pradžioje JAV sukū-

rė daugkartinio naudojimo pilo-

tuojamą erdvėlaivį „Space Shuttle“

(liet. kosminis keltas). Jis pakildavo

su raketa, o atlikęs užduotį, grįžda-

vo į Žemę nusileisdamas kaip lėk-

tuvas (9.8 pav.). JAV Nacionalinės

aeronautikos ir kosmoso agentūra 9.8 pav. „Space Shuttle“ erdvėlaivio startas.

NASA yra sukūrusi naujos kartos

daugiatikslį pilotuojamą erdvėlaivį „Orion“, kuriuo bus vykdoma nauja žmo-

nių skrydžių į Mėnulį, o vėliau į asteroidus ir Marsą programa „Artemis“.

Dirbtiniai Žemės palydovai

Žemę supa dirbtiniai palydovai. 1957 m. spalio 4 d. pasaulį nustebino

netikėta žinia: Sovietų Sąjunga sėkmingai paleido pirmąjį dirbtinį Žemės

palydovą „Sputnik 1“. Jo masė buvo 84 kilogramai ir turėjo jis tik radijo siųs-

tuvą, skleidžiantį vienodą signalą: bip-bip-bip. Amerikiečiai, laikę savąją šalį

mokslo ir technikos lydere, ne juokais susirū-

pino. Prasidėjo dviejų supervalstybių kosminės

lenktynės, kurioms buvo skiriama daug lėšų ir

dėmesio. Jas skatino ne tik prestižo siekis, bet

ir galimybė panaudoti palydovus kariniams bei

žvalgybiniams tikslams ir tolimajam ryšiui. Į tas

lenktynes viena po kitos įsitraukė ir dar kelios

išsivysčiusios šalys.

9.9 pav. Jurijus Gagarinas – pirmasis žmogus, pakilęs į

kosmosą. Jam skirti SSRS pašto ženklai ir atvirukas.

201

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Per šešias dešimtis kosminės eros metų buvo paleista apie septynis tūks-

tančius dirbtinių Žemės palydovų (toliau – palydovai). Tiesa, daugelis jų

tarnauja neilgai – tik keletą metų, tad veikiančių palydovų aplink plane-

tą nuolat sukasi koks tūkstantis. Priklausomai nuo jų paskirties, palydovai

skrieja įvairiuose aukščiuose – nuo 160 iki 100 000 kilometrų – ir įvairiomis

orbitomis – nuo apskritiminių iki labai ištęstų elipsinių.

Lietuva irgi įrodė, kad gali sėkmingai plėtoti kosmines technologijas.

Bendradarbiaujant entuziastams iš įvairių mokslo įstaigų ir įmonių, buvo su-

kurti du mažieji palydovai „Lituanica SAT-1“ bei „LitSAT-1“ (abu maždaug

po 1,3 kg). Jie amerikiečių krovininiu erdvėlaiviu „Cygnus“ buvo nugabenti

į Tarptautinę kosminę stotį ir iš ten 2014 m. vasario 28 d. robotinės rankos

išsviesti į orbitą. Po to abu palydovai apie pusmetį sukosi aplink Žemę.

Ryšių palydovai. Vieni iš plačiausiai naudojamų yra ryšių palydovai. Tačiau

palydovas sukasi aplink Žemę, tad, jam pasislėpus kitoje rutulio pusėje, ry-

šys nutrūksta. Mokslo fantastas Artūras Klarkas (Arthur Clark) pirmasis

nurodė galimybę sukurti ryšių palydovą, kuris visą laiką kybotų virš to paties

Žemės paviršiaus taško. Tai įmanoma, jei palydovas skrieja geostacionariąja

orbita – 35786 kilometrų aukštyje ties pusiauju – ir apsisuka aplink Žemę

per 24 valandas. Deja, taip aukštai skriejantis palydovas turi naudoti galingus

siųstuvus. Be to, radijo signalas iki jo ir atgal keliauja apie ketvirtį sekundės.

Užtikrinti stabilų ryšį gali ir sistema palydovų, besisukančių aplink planetą.

Jie skrieja daug žemiau, tad naudoja silpnesnius siųstuvus, bet, antra vertus,

kaštus didina sistemos sukūrimas.

Ryšių palydovai suteikia galimybę žiūrėti įvairių šalių televizijos pro-

gramas. Pirmą kartą tai buvo įgyvendinta 1964 m. retransliuojant vasaros

olimpines žaidynes iš Amerikos į Europą. Per palydovus atokius regionus

pasiekia interneto, telefono ir radijo ryšiai. Esama daug specialių ryšių paly-

dovų, informacija apie kuriuos nėra skelbiama.

GPS – geografinės padėties nustatymo sistema. Ją sukurti leido spartus

Žemės palydovų ir elektronikos tobulėjimas XX a. pabaigoje. Iš pradžių sis-

tema buvo skirta JAV kariuomenei; tačiau ji pasirodė esanti labai reikalinga ir

kitiems tikslams, todėl kaipmat paplito pasaulyje. Dabar daugelis tą padėties

202

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

nustatymo būdą žino pagal

sistemos angliško pavadi-

nimo ( Global Positioning

System) santrumpą GPS.

Sistemą sudaro dvidešimt

keturi palydovai, skriejantys

įvairiomis orbitomis aplink

Žemę (9.10 pav.). Kiekvienas

toks palydovas radijo signa-

lais nuolat siunčia informa-

ciją apie savo koordinates,

tikslų laiką ir atpažinimo

kodą. GPS naudotojas, tu-

9.10 pav. Vienas iš GPS palydovų, kurių

rintis imtuvą bei specialią

sistema leidžia nustatyti imtuvo, priimančio

programą ir priimdamas

jų signalus, tikslią padėtį Žemės paviršiuje.

kelių palydovų signalus, gali

nustatyti savo geografinę padėtį, judėjimo kryptį ir greitį. Tai pavaizduojama

žemėlapyje, be to, nurodomas atstumas iki pasirinkto taško ir trumpiausias

kelias į tą vietą. Dabar GPS imtuvas – nepakeičiamas orientavimosi prietaisas,

naudojamas kariuomenėje, žemėtvarkoje, navigacijoje, turizme. Ši informa-

cinė paslauga jau prieinama ir kiekvienam žmogui, turinčiam naujovišką

išmanųjį telefoną.

Kosminės akys. Giedrą vasaros dieną žmogus sėdi lauke, savo nuošalioje

sodyboje, ir skaito laikraštį. Jam atrodo, kad jo niekas nemato. Tačiau iš tik-

rųjų jį gali sekti orbita skriejantis palydovas, netgi nustatyti, kokį laikraštį

žmogus skaito. Taigi specialūs palydovai tapo geriausiais ir nebaudžiamais

šnipais. Be abejo, kosminės akys reikalingos ne tik kariškiams. Jos leidžia

įžvelgti Žemėje tai, ko neįmanoma pastebėti būnant ant planetos paviršiaus.

Palydovų nuotraukose išryškėja geologiniai ypatumai, nurodantys naudin-

gųjų iškasenų telkinius. Archeologai tokiu būdu atranda seniai išnykusių

gyvenviečių ar statinių vietas. Meteorologai iš kosmoso seka ciklonų ar

uraganų susidarymą, jų judėjimą, žemės ūkio specialistai įvertina pasėlių

būklę, galimą derlių.

203

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Palydovų akys būna nukreip-

tos ne tik į Žemę, bet ir į kosmosą.

Į orbitą iškeltas teleskopas gali ste-

bėti žvaigždes, neveikiamas jokių

žemiškų trukdžių. Hablo (Hubble)

kosminiu teleskopu, skriejančiu or-

bitoje dar nuo 1990 m. (9.11 pav.),

buvo gauta gimstančių žvaigždžių

bei aplink jas susidarančių planetų

unikalių vaizdų, įrodyta, kad gigan-

tiškos masės juodosios skylės egzis-

tuoja daugelio galaktikų centruose,

9.11 pav. Hablo kosminis teleskopas,

patikslinta Hablo konstantos vertė

kuriuo buvo padaryta daug astronomijos

ir su ja susijęs Visatos amžius.

atradimų. Prie jo, atvirame kosmose,

Kosminėje erdvėje gausu dujų

matyti astronautas, taisantis

ir dulkių, per jas lengviau prasi-

teleskopo giroskopus – prietaisus,

orientuojančius jį norima kryptimi.

skverbia infraraudonieji spinduliai.

Be to, būtent jų daugiausia skleidžia

neįsidegusios ar gęstančios žvaigždės. Tad yra kuriami ir kosminiai infra-

raudonųjų spindulių teleskopai. Toks ypatingas – Džeimso Webo (James

Webb) teleskopas, kainavęs net dešimt milijardų dolerių, buvo iškeltas į orbi-

tą aplink Žemę 2021 m. pabaigoje. Jis leidžia stebėti tolimiausias galaktikas ir

žvaigždes, taigi geriau suprasti Visatos raidą po Didžiojo sprogimo.

Mokslininkai sukūrė dar kitokias kosmines akis. Daug papildomos in-

formacijos apie Visatoje vykstančius audringus procesus bei keistus objektus

suteikia Rentgeno bei gama spinduliai, tačiau jų neįmanoma registruoti iš

Žemės, nes sugeria atmosfera. Tad tų spindulių kosminės observatorijos pa-

dėjo atrasti juodąsias skyles dvinarėse žvaigždžių sistemose ar stebėti dviejų

neutroninių žvaigždžių susiliejimą.

Tiesa, yra viena išimtis – kosmines radijo bangas geriau registruoti

Žemės teleskopais, nes juos, esančius įvairiose planetos vietose, galima su-

jungti į bendrą sistemą, veikiančią tarsi vienas milžiniškas teleskopas.

Plačiau apie kosminių akių įžvelgtus atradimus rašoma skyriuje

„Bekraštis kosmosas“.

204

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Kosminės stotys. Aukš tos

kvalifikacijos specialistas,

esantis erdvėlaivyje, gali

sėkmingiau negu automa-

tiniai prietaisai vykdyti

stebėjimus bei tyrimus ir,

priklausomai nuo aplinky-

bių, keisti jų programą. Be

to, rengiantis tolimesniems

skrydžiams, reikia tirti žmo-

9.12 pav. Nesvarumo sąlygomis galima ir tokia

gaus prisitaikymą prie nesva-

nuotrauka. Tarptautinės kosminės stoties

rumo būsenos. Tad atsirado

antroji įgula (dryžuotais marškiniais), trečioji

poreikis kurti kosmines sto-

įgula (baltais marškiniais) ir ją atgabenusio

tis, kurios būtų pritaikytos

erdvėlaivio įgula (raudonais marškiniais).

ilgalaikiam įgulos darbui

jose. Tokį didelį palydovą tenka iškelti dalimis ir jas patiems astronautams

surinkti orbitoje išėjus į atvirą kosmosą. Pirmoji šią idėją realizavo SSRS, nuo

1971 m. sukūrusi visą seriją „Saliut“ stočių. Po dvejų metų JAV įgyvendino savąjį

dangaus laboratorijos variantą „Skylab“. Tokių stočių sukūrimas ir priežiūra

reikalavo didžiulių lėšų, tad abi šalys nutarė bendradarbiauti. 1975 m. orbitoje

buvo sujungti „Apollo“ ir „Sojuz“ erdvėlaiviai. Netrukus SSRS ėmė projektuoti

ir net dešimtmetį orbitoje kūrė sudėtingą, šešių autobusų dydžio kosminę sto-

tį „Mir“. Joje kartu dirbo ne tik SSRS ir JAV, bet ir kitų šalių kosmonautai ir

astronautai. ši stotis, veikusi ilgiau numatyto laiko, tik 2001 m. buvo išvesta iš

orbitos ir paskandinta Ramiajame vandenyne. Ją pakeitė Tarptautinė kosminė

stotis, kurioje įvairių šalių įgulos vykdo tyrimus ir dabar (9.12 pav.).

Kadangi erdvėlaivis, skriedamas aplink Žemę, visą laiką laisvai krinta link

planetos, žmogus ir visi daiktai kabinoje yra besvoriai ir laisvai sklando ore.

Prie tokių sąlygų sunku prisitaikyti: bet koks nepritvirtintas daiktas klajoja

po kabiną, nelengva pavalgyti, atlikti kitus veiksmus. Nesant fizinio krūvio,

raumenys greitai atrofuojasi, tad būtina daug laiko skirti specialiems prati-

mams. Taigi dirbti kosminėje stotyje ištisus mėnesius yra didelis išbandymas

(rekordas – per kelias misijas kosmose praleistos iš viso 879 paros – priklauso

rusų kosmonautui Genadijui Padalkai).

205

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Žemės palydovės kosminės šiukšlės. Tenka ne tik džiaugtis visokeriopą nau-

dą teikiančiais dirbtiniais palydovais, bet ir apgailestauti, kad per labai trum-

pą kosminės eros pradžią jau spėta užteršti erdvę aplinkui Žemę. Įvairiuose

aukščiuose skrieja daug atitarnavusių palydovų, jų nuolaužų (kai kurie, ypač

kariniai palydovai, baigę darbą kartais sprogdinami). Tiesa, tos kosminės

atliekos po truputį leidžiasi žemyn ir galop sudega atmosferoje arba nukrinta

ant žemės. Tačiau iki tol jos kelia pavojų veikiantiems palydovams. Juk susi-

dūrimas net su centimetro didumo skeveldra, judančia didžiuliu greičiu, gali

būti lemtingas. Taip kartą jau buvo sugadintas Prancūzijos palydovas. Todėl

registruojami ir sekami visi didesni skraiduoliai. O Tarptautinėje kosminėje

stotyje yra kapsulė, leidžianti jos įgulai avarijos atveju grįžti į Žemę.

Kompiuteris – žmogaus tarnas

ir konkurentas

Skaičiuojantis žmogus. Tik nedaugelis žmonių geba mintinai atlikti veiks-

mus net su dviženkliais skaičiais. Deja, ilgą laiką buvo žinomas tik papras-

tas skaičiavimo pagalbininkas – abakas. Tai lenta su grioveliais, kuriuose

stumdomi rutuliukai ar kauliukai. Patobulintas jo variantas – skaitytuvai,

juose ant virbų įtvirtinti stumdomi diskeliai. Skaitytuvai buvo plačiai nau-

dojami Lietuvoje dar apie 1980 m. Tiesa, jau XVII a. genialus jaunuolis

Blezas Paskalis (Blaise Pascal), norėdamas pagelbėti savo tėvui, mokesčių

rinkėjui, buvo sukonstravęs aritmetinę mašiną (9.13 pav.). Ji per sukabintus

krumpliaračius sudėdavo ir atimdavo skaičius. Vėliau buvo išrasta panaši

9.13 pav. Blezo Paskalio XVII a.

sukurta aritmetinė mašina.

Ja naudojantis, buvo galima

sudėti ir atimti skaičius.

206

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

mechaninė mašina visiems keturiems aritmetiniams veiksmams atlikti. Vis

dėlto tokios skaičiavimo mašinos buvo brangios ir nuolat gesdavo. Tad

žmonės, atlikdami skaičiavimus, dažniausiai naudodavosi specialiomis

lentelėmis. Jas sudarinėdavo patyrę skaičiuotojai, kurie buvo vadinami

kompiuteriais.

XIX a. Kembridžo universiteto profesorius Čarlzas Bebidžas (Charles

Babbage) pasišovė sukurti mechaninį skaičiavimo automatą, kuris geriau

nei žmogus atliktų tą darbą. Tam sumanymui jis pašventė visą savo gy-

venimą; mašina svėrė 13,5 tonos. Ji nebuvo visiškai baigta, bet Bebidžas

sugalvojo skaičiavimo

mašinos konstrukci-

jos principus, kurie

vėliau buvo pritaikyti

elektroniniams kom-

piuteriams. Juos tapo

įmanoma pradėti kur-

ti tik XX a. viduryje.

Pirmieji kompiuteriai

buvo pagaminti nau-

dojant elektronines

lempas Antrojo pasau-

linio karo metais JAV

(9.14 pav.). Lempas 9.14 pav. Pirmasis programuojamas kompiuteris ENIAC,

pakeitus puslaidininki- sukurtas 1946 m. Pensilvanijos universitete, JAV. Šiame

niais prietaisais, prasi-

kompiuteryje dar buvo naudojamos elektroninės

dėjo nepaprastai spartus

lempos, tad jis svėrė 27 tonas ir užėmė didelę salę.

kompiuterių tobulini-

mas. Dabar asmeninį kompiuterį gali turėti kiekvienas žmogus, o mokslo

ir kitos įstaigos naudoja superkompiuterius ir jų sistemas.

Pirmasis kompiuteris Lietuvoje. Dabar kompiuteris atrodo toks įprastas

dalykas, kad daugelis suklystų spėdami, kada Lietuvoje atsirado pirma-

sis kompiuteris. Iš tikrųjų jis pradėjo veikti Vilniuje tik 1962 m. (prieš tai

jau buvo naudojamos mažosios elektroninės skaičiavimo mašinos, skirtos

207

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

nesudėtingiems skaičiavimams). Idėją įsigyti tikrą kompiuterį Lietuvoje iš-

kėlė ir įgyvendino fizikas profesorius Adolfas Jucys. Jam rūpėjo spręsti jo

paties pasiūlytas sudėtingas lygtis, aprašančias atomų savybes. Profesorius

sužinojo tuo metu įslaptintą informaciją apie SSRS pradėtus gaminti kom-

piuterius. Jie kainavo labai brangiai, bet A. Juciui pavyko įtikinti respublikos

valdžią, kad toks įrenginys būtų labai reikalingas mokslo tikslams. Tuo me-

tu Lietuvoje nebuvo kompiuterį galinčių prižiūrėti specialistų, tad profe-

sorius keletą savo mokinių

pasiuntė semtis patirties į

Maskvą. Fizikos ir matema-

tikos institute, kuriam tuo

metu vadovavo A. Jucys,

1962 m. liepos 14 d. pradėjo

veikti moderniausias SSRS

kompiuteris BESM-2M

(rusiško pavadinimo di-

džioji elektroninė skaičia-

vimo mašina santrumpa)

(9.15 pav.). Jis užėmė didelę

salę specialiai pastatytame

9.15 pav. Kompiuterių naudojimo Lietuvoje

Skaičiavimo centre, juk šia-

iniciatorius Adolfas Jucys su bendradarbiais

me kompiuteryje dar nau-

ir svečiu iš Prancūzijos prie kompiuterio

BESM-2M (1968 m.).

dotos elektroninės lempos.

BESM-2M duomenys bu-

vo gerokai kuklesni nei dabartinio planšetinio kompiuterio: operatyvioji

atmintis tik 10 kB, išorinė atmintis – du magnetiniai būgnai po 30 kB ir

keturi magnetinių juostų įrenginiai. Elektros energijos jis naudojo kaip visas

gamyklos cechas. Tačiau šis kompiuteris suvaidino svarbų vaidmenį rengiant

Lietuvoje kompiuterijos specialistus, įsitvirtinant tai technikos naujovei ir

nemaža dalimi prisidėjo prie to, kad mes dabar lygiuojamės į priešakines

informacinių technologijų šalis.

Antroji atmintis. Nors angliškas žodis computer reiškia skaičiuotuvą, tačiau atlikti skaičiavimus nėra svarbiausia šiuolaikinio kompiuterio paskirtis. Toks

208

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

įrenginys, susietas su pasauliniu kompiuterių tinklu internetu, tapo pagrin-

dine ryšių ir bendravimo priemone (apie tai – kitame poskyryje). Kita kiek-

vienam žmogui labai svarbi kompiuterio paskirtis – asmeninė informacijos

saugykla, tarsi antroji atmintis, sauganti gausybę laiškų, nuotraukų, straipsnių,

knygų, muzikos įrašų, filmų... Žmogaus smegenys ištrina didžiąją dalį gauna-

mos informacijos arba paslepia ją sunkiai prieinamose neuronų tankynėse. O

kompiuteris su savo išoriniais priedais gali saugoti neribotą žinių kiekį.

Vis dėlto elektroninė atmintis tampa tik informacijos šiukšlių dėže, jei-

gu ji naudojama be jokios atrankos ir sistemos. Netikslinga kompiuteryje

saugoti atsisiųstos bendro pobūdžio informacijos, kuri laisvai prieinama

įvairiuose interneto šaltiniuose. Jeigu jos prireiktų kitą kartą, lengviau ją

susirasti internete negu savame kompiuteryje ir, be to, naujesnę. Antra ver-

tus, patartina rinkti ir išsaugoti daug įvairių asmeninių, save patį, šeimą ar

draugus liečiančių žinių. Tuo metu jos atrodo įprastos ir nereikšmingos, bet

ateityje gali pasirodyti esančios labai įdomios ir reikalingos. Juk tai pagrin-

dinis išliekantis žmogaus gyvenimo pėdsakas.

Pagerinti savo smegenų atmintį gana sunku. O norint turėti efekty-

vią savo antrąją atmintį, tereikia truputį pasukti galvą, susikurti paprastą,

bet nuoseklią informacijos saugojimo kompiuteryje sistemą ir jos laikytis.

Kaupiantis žinioms, ją, aišku, teks plėsti ir gerinti. Juk kompiuterį reikia pri-

sijaukinti, tik tuomet jis taps nepakeičiamu draugu.

Kompiuteriai – tarnai ir kūrėjai. Jokia įstaiga ar įmonė jau negalėtų egzis-

tuoti be kompiuterių. Juk šiuolaikiniame sudėtingame pasaulyje pagrindinė

vertybė yra išsami ir patikima informacija. O surinkti ir apdoroti didžiulius

informacijos kiekius padeda kompiuteriai. Taigi jie yra nepakeičiami tar-

nai, greitaveiksmiškumu seniai pralenkę žmogų. Kompiuteriai gali atlikti

ir kūrybišką darbą – analizuoti duomenis, nustatyti dėsningumus, surasti

optimalius sprendimus. Kol kas jie tai daro pagal žmogaus sukurtas progra-

mas; kuo jos geresnės, tuo kompiuteris kūrybiškesnis. Tokie kompiuterių

gebėjimai dar labiau atsiskleidžia sprendžiant sudėtingas lygčių sistemas, ku-

rios modeliuoja įvairius gamtos ir visuomenės reiškinius. Tačiau kuriamos

ir tokios programos, kurios nurodo kompiuteriui tik veiklos taisykles, o jis

pats, priklausomai nuo kintančių sąlygų, pasirenka vienokius ar kitokius

209

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

sprendimus. Kompiuteriai jau įrodinėja logikos teoremas ir netgi aptinka dar

mokslininkams nežinomų teoremų. Jie verčia tekstus iš vienos kalbos į kitą,

kuria savitą muziką ir modernistinius eilėraščius, sėkmingai žaidžia šaškėmis

ir šachmatais. Numatoma, kad netolimoje ateityje kompiuteris galės perskai-

tyti ranka rašytą tekstą, atpažinti žmogų, diagnozuoti ligas...

Kompiuteris prieš pasaulio

čempioną. Šachmatai – vienas iš

sudėtingiausių žaidimų. Tiesa, pa-

grindinės jo taisyklės gana papras-

tos, tačiau lentoje veikia įvairios

figūros, tad galimas milžiniškas

kiekis skirtingų pozicijų. Žmogaus

galimybės apskaičiuoti ėjimus nė-

ra itin didelės, čia daug lemia kū-

rybiškumas, intuicija. Aukšto lygio

9.16 pav. Pasaulio šachmatų čempionas

šachmatininko žaidimas remiasi

Garis Kasparovas žaidžia su elektroniniu

gebėjimu įvertinti esamą padėtį

priešininku – specialiu kompiuteriu

lentoje, optimalaus plano pasirin-

„Deep Blue“.

kimu, tačiau ir daugelio tipinių po-

zicijų žinojimu. Kompiuteris, aišku,

lenkia žmogų gebėjimu apskaičiuoti daugelį ėjimų į priekį, bet jis gali veikti

tik pagal jo programoje realizuotus algoritmus. Taigi, ar įmanoma išmokyti

kompiuterį žaisti šį gražų bei kūrybišką žaidimą ir net varžytis su geriausiais

šachmatininkais?

Šachmatų programos vis tobulėjo. Ir štai specialus amerikiečių sukur-

tas šachmatų kompiuteris „Deep Blue“ metė iššūkį pačiam pasaulio čem-

pionui Gariui Kasparovui (Garry Kasparov). „Deep Blue“ galėjo įvertinti

200 milijonų pozicijų per sekundę, numatyti iki aštuonių, o paprastesnėse

situacijose – iki dvidešimties ėjimų į priekį. Pasaulio čempionas tam prieš-

pastatė puikų strateginį žaidimą, intuiciją ir 1996 m. šešių partijų mače,

kuris vyko Filadelfijoje ( JAV), įveikė supekompiuterį rezultatu 4:2. Po

to „Deep Blue“ kūrėjai jį patobulino, ir po metų Niujorke įvyko antra-

sis mačas. Po penkių partijų rezultatas buvo lygus, bet šeštojoje partijoje

210

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Kasparovas suklydo, ir kompiuteris laimėjo mačą 3,5:2,5. Pasaulio čempio-

nas prisipažino, kad, žaisdamas su „Deep Blue“, susidūrė su „naujos rūšies

intelektu“.

Dirbtinis protas. Atsižvelgdami į spartų kompiuterių sistemų tobulėjimą,

mokslininkai vis plačiau ima vartoti sąvoką dirbtinis protas, arba dirbtinis intelektas. Jis apibūdinamas kaip gebėjimas teisingai interpretuoti gauna-mus duomenis, juos panaudoti savo mokymuisi ir taikyti įgytas žinias sie-

kiant konkrečių tikslų. Taigi dirbtinis protas turi pasižymėti žmogaus protui

būdingomis savybėmis – kūrybiškumu, gebėjimu priimti sprendimus bei

savarankiškumu. Jau dabar negalima paneigti tam tikro kompiuterių kūry-

biškumo. Ateityje jie turėtų įgyti ir savarankiškumo – pradėti patys tobulinti,

o vėliau ir kurti savo programas. Antra vertus, dirbtinis protas neturi būti

žmogaus proto kopija, pasižymėti visais jo ypatumais, pavyzdžiui, gebėti

reikšti emocijas (džiaugtis savo pasiekimais ar liūdėti ištikus nesėkmei). Netgi

neturėtų būti svarbu, kaip dirbtinis protas mąsto. Apie protą reikėtų spręsti

iš jo gaunamų rezultatų.

Dirbtinis protas, kaip ir žmogus, turėtų ne tik užsiimti intelektine veikla,

bet ir ją taikydamas – fizine veikla. Apie tokius kuriamus dirbtinio proto

įrenginius – robotus – ir galimus jų santykius su žmogumi rašoma tolesnia-

me poskyryje „Į duris beldžiasi robotai“.

Pasaulinis tinklas – internetas

Netikėtas išradimas. „Kur vienybė, ten galybė“, – sako lietuvių patarlė. Ji

galioja ne tik žmonėms, bet ir kompiuteriams. Juos sujungus į pasaulinį tink-

lą internetą, prasidėjo tikra informacinė ir žmonių bendravimo revoliucija.

Stebina, kad tai nebuvo numatyta iš anksto. 1971 m. išleistame ateities prog-

nozių rinkinyje „Pasaulis 2000-aisiais metais“; jo skyriuje apie informacinių

technologijų raidą buvo numatytas tik „beveik visų mūsų žinių“ saugoji-

mas kompiuterių atmintyje – duomenų bankuose. Netgi interneto pirm-

tako ARPANET tinklo kūrėjai siekė tiktai specialaus tikslo: sujungti JAV

211

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Gynybos departamento ir kelių universitetų, vykdančių karinius projektus,

kompiuterius, kad tuo tinklu būtų galima saugiai perduoti informaciją netgi

branduolinio karo atveju. Prie tinklo jungėsi kitos vyriausybinės įstaigos.

Suvokus dideles naujovės galimybes, tinklas buvo tobulinamas, jis tapo priei-

namas ir visuomenei, pradėtas vadinti internetu. 1983 m., įsigaliojo protoko-

lai, reglamentuojantys duomenų perdavimą. 1989 m. Europos branduolinių

tyrimų centro CERN mokslininkas Timas Bernersas Li (Tim Berners-Lee)

išrado esminę interneto dalį – saityną, kuris leido greitai ir lengvai keistis

informacija. Dar vienas svarbus vėlesnis žingsnis – belaidis internetas.

Interneto populiarumas augo kaip sniego lavina, dabar juo naudojasi jau

didesnė pusė žmonijos. Lietuvoje, panašiai kaip kitose išsivysčiusiose šalyse,

trys iš keturių žmonių kartais naršo internete. O vaikai savo išmaniojo tele-

fono tiesiog nepaleidžia iš rankų.

Internetas ir saitynas. Internetas

jungia milijardus kompiuterių, bet

ne tiesiogiai, o per žemesnio lygio

tinklus; tai yra labai sudėtinga sistema,

tinklų tinklas (9.17 pav.). Jis nuolat

kinta, yra pildomas bei tobulinamas.

Reikėtų skirti internetą ir saityną,

tai yra pasaulinį informacijos tinklą

(angl. World Wide Web, santrumpa

WWW). Kaip minėta, saitynas atsi-

rado vėliau, kaip interneto dalis, kai

buvo pasiūlyti interneto puslapių ir

9.17 pav. Sudėtingas interneto tinklas.

leidžiančios juos surasti naršyklės

Čia parodytos tik pagrindinės jo

šakos. Atskirai apačioje – mažytės

organizavimo būdai. Saitynas yra

tinklo dalies padidintas vaizdas.

milžiniška visuma nuorodomis tar-

pusavyje susietų dokumentų, vaizdų

ir kitų duomenų. Internetas dar apima elektroninį paštą ir įvairias elektroni-

nes paslaugas, kaip antai pokalbius per kompiuterius ar tiesioginius žaidimus.

Antra vertus, yra galimos ir saityno dalys, nepriklausiančios internetui, tokios

kaip vidinis tinklas intranetas (9.18 pav.).

212

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

9.18 pav. Interneto būstinė ICANN

( Internet Corporation for Assigned

Names and Numbers), kuri yra įsikūrusi

Playa Vista (Los Andželas, JAV). Ji

koordinuoja vardų ir adresų suteikimo

procedūras ir kitus tos sudėtingos

sistemos veiklos klausimus.

Draugų tinklai. Internetas atvėrė visiškai naujas žmonių bendravimo gali-

mybes. Stebėtina, kad elektroninio bendravimo tinklo idėja kilo tik 2004 m.

Harvardo universiteto antrojo kurso studentui Markui Cukerbergui (Mark

Zuckerberg), kuris studijavo psichologiją, bet kartu mėgo programuoti. Jis ėmė kurti draugų per internetą tinklą. Jame užsiregistravusieji galėjo savo

asmeninėje paskyroje pateikti žinių apie save, nuotraukų, keistis informacija,

komentarais ir taip bendrauti su draugais, palaikyti tiesioginius ryšius. Tą

draugų tinklą jis pavadino The Facebook (pažodžiui išvertus – Veidaknygė), bet netrukus pavadinimas sutrumpėjo iki Facebook. Po mėnesio tokiu būdu

bendravo jau pusė Harvardo universiteto studentų, netrukus ėmė jungtis ir

kitų JAV universitetų studentai. Projekto sėkmę lėmė ne tik puiki idėja, bet

ir sumanus jos realizavimas, tai padėjo suburtas bendraminčių kolektyvas, į

kurį įėjo finansininkas, programuotojas, dailininkas... Internetas nepripa-

žįsta valstybių sienų, tad naujovė ritosi per pasaulį kaip sniego lavina kal-

nuose. O M. Cukerbergas, sulaukęs vos 23 metų, tapo jauniausiu planetos

milijardieriumi.

Dabar daugiau nei milijardas žmonių kartą per dieną apsilanko feisbuke.

Čia dalijamasi savo ir pasaulio naujienomis, nuotraukomis, vaizdo įrašais, tai

komentuojama. Šiame tinkle žmonės, turintys tam tikrą pomėgį ar kitokį

bendrumą, gali kurti vidinę grupę, kaip antai: bendraklasiai, mėgstantys

kates, dėlionių fanatikai ir t. t.

Dabar greta feisbuko plačiai naudojamasi ir kitais socialiniais tinklais:

Tvitter, Instagram, Linkedin. Taigi internetas nepaprastai išplėtė galimybę 213

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

rinktis draugus. Ne vien iš įprastinio siauro rato – giminės, kaimynai, ben-

dramoksliai, bet iš daugelio internautų, ne tik Lietuvos, bet kitų šalių. Tiesa,

tuo džiaugiantis verta neprarasti atsargumo, juk žmogus, su kuriuo bendrau-

jama netiesiogiai, gali apsimesti ne tuo, kas yra iš tikrųjų.

Informacijos labirintai. Internetas teikia neribotas galimybes susirasti rei-

kiamų žinių; tiesa, gerai orientuotis tame labirinte nėra paprasta. Vis dėlto

tarp moksleivių yra daug tikrų internautų, stebinančių savo sumanumu. Šis

skyrelis, aišku, ne jiems, o dar tik siekiantiems prisijaukinti internetą.

Informaciją susirasti padeda paieškos sistemos. Tarp jų – labiausiai

paplitusi Google, o paieška ja naudojantis netgi vadinama gūglinti. Ši universali sistema turi atskiras dalis: Google Image Search – vaizdų paieška, Google Maps – žemėlapiai, žygių, kelionių planavimas, Google Play – programų išmaniesiems telefonams bei planšetiniams kompiuteriams, knygų,

žaidimų, muzikos ir filmų parduotuvė, Google vertėjas – verčia žodžius bei frazes iš lietuvių kalbos į daugiau nei 100 kitų kalbų ir atvirkščiai. Google

taip pat priklauso YouTube – socialinis tinklas, kuris vienija vaizdo įrašų

mėgėjus.

Wikipedia – populiariausia laisvoji enciklopedija daugeliu kalbų, tarp

jų – lietuvių kalba. Lietuviškoji Vikipedija plačiausiai pateikia su mūsų kraš-

tu susijusias žinias, tačiau angliškoji daug išsamiau aprašo kitus dalykus. Kas

moka daugiau užsienio kalbų, įgyja papildomą galimybę naudotis tos enci-

klopedijos variantais tomis kalbomis.

Platesnius straipsnius kai kuriais su Lietuva susijusiais klausimais galima

rasti „Enciklopedijoje Lietuvai ir pasauliui“ (lietuvai.lt). Į internetą yra per-

kelta ir elektroniškai naujinama dvidešimt penkių tomų „Visuotinė lietuvių

enciklopedija“ (www.vle.lt).

Yra nemažai ir uždarų duomenų bazių, už prieigą prie jų reikia mokėti.

Kai kurias iš jų prenumeruoja Lietuvos bibliotekos ir leidžia naudotis savo

skaitytojams.

Įvairių interneto svetainių adresus galima surasti jų žinynuose. Antai

išsami informacija apie lietuviškų duomenų išteklius internete – pramo-

gas, muziką, keliones, sveikatą, pažintis, žaidimus – pateikiama adresu

www.on.lt.

214

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Interneto pavojai. Internetas yra atviras informacinis kanalas, per kurį į kom-

piuterį gali pakliūti ir šlamšto, įsiskverbti piktybinės programos, vadinamos

virusais. Nuo pirmojo viruso Elk Cloner, plitusio per diskelius ir kenkusio

tik tuo, kad monitoriaus ekrane pasirodydavo jo autoriaus sukurtas eilėraštis,

virusai irgi labai evoliucionavo. Juos kuria programišiai (hakeriai) – puikūs

interneto žinovai, naudojantys savo gebėjimus kenkti kitiems (tai būdinga

daliai žmonių), o dažniau – siekdami pasipelnyti. Jie ieško saugos sistemų

spragų ir jomis pasinaudoja įsilauždami į kompiuterius. Pastaruoju metu vis

daugiau virusų kuriama ir išmaniesiems telefonams.

Didelė dalis virusų plinta per elektroninį paštą. Tarp jų dažniausiai

pasitaikantys – vadinamieji kirminai, kurie atkeliauja kaip laiškų priedai.

Atvėrus tokį failą, virusas aktyvinasi ir ima sparčiai daugintis – siųsti užkrės-

tus laiškus aptiktais adresais. Kitas pagrindinis virusų plitimo kelias – inter-

nauto lankymasis užkrėstose ar fiktyviose svetainėse.

Jei kompiuteris neturi apsaugos arba ji yra nepakankama, virusai gali

sugadinti programinę įrangą ar saugomą informaciją. Kitos kenkimo progra-

mos šnipinėja kompiuterio naudotoją ir vagia asmeninius jo duomenis, ypač

slaptažodžius, pačios atsisiunčia naujinimus ir tolesnes instrukcijas. Bene

daugiausia žalos gali padaryti virusas, kuris užrakina kompiuterį ir ima rei-

kalauti nemažos išpirkos.

Įsilaužus į kompiuterį, gali būti perimtas jo valdymas. Toks iš išorės val-

domas kompiuteris-zombis pats tampa tolesnių atakų vykdytoju, jų tink-

lo botneto dalimi. Pasinaudojant botnetu, rengiamos plataus masto atakos prieš bankų, vyriausybinių įstaigų kompiuterius. Jie būna tiesiog užkemšami

siunčiamu šlamštu ir taip sutrikdoma jų veikla. Ne vieną kibernetinę ataką

prieš jiems neįtinkančių valstybių įstaigas yra organizavę Rusijos programi-

šiai. Antai iškėlus iš Talino centro sovietinio kario skulptūrą, tokia ataka

buvo surengta prieš Estijos vyriausybės ir svarbiausių jos įstaigų tinklus, šalis

trumpam atkirsta nuo interneto.

Programišiai jungiasi į slaptas bendrijas, rengia konferencijas, mokymo

kursus, pasiskirsto vaidmenimis. Surinkti duomenys pardavinėjami rekla-

mos bendrovėms, įmonių konkurentams.

Elektroniniu paštu gaunama ir daug įvairios reklamos, kitokio bruka-

lo. Tad reikia naudotis pašto programa, kuri automatiškai atmeta didelę

215

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

dalį tokių laiškų. Neverta aklai pasitikėti ir internete skelbiamomis žiniomis,

juk jų paprastai niekas netikrina ir neredaguoja. Geriausia naudotis keliais

šaltiniais.

Saugos taisyklės. Siekiant išvengti interneto pavojų, būtina kompiuteryje

įdiegti patikimą, reguliariai atnaujinamą antivirusinę programą. Turi veikti

ir užkarda (ugniasienė) – speciali programa, kuri blokuoja mėginimus ne-

leistinai prisijungti prie kompiuterio. Neverta atverti įtartinų e. pašto laiškų

iš nepažįstamų siuntėjų ir reikia juos iš karto šalinti (kai kurie gali užkrėsti

kompiuterį ir neatverti). Nepasitikėti pranešimais apie netikėtai laimėtus

piniginius prizus. Jokiu būdu neatsakinėti į raginimus atsiųsti slaptažo-

džius, prisijungimo duomenis (įstaigos jų niekada neprašo pateikti e. paštu).

Nesusivilioti piratinėmis programomis, kurios nėra saugios. Apsidraudžiant

nuo virusų ir savo paties klaidų, reikia išorinėje laikmenoje saugoti visų svar-

besnių failų kopijas.

Į duris beldžiasi robotai

Kas išgalvojo robotą? Žmogaus svajonė susikurti pa-

klusnų tarną atsispindėjo viduramžių legendoje apie

dirbtinę būtybę – golemą. Jį iš molio nulipdė Prahoje

gyvenęs magas (9.19 pav.). Golemas atgijo jam į burną

įdėjus pergamentą su užrašytu burtažodžiu. Jis ištiki-

mai tarnavo savo šeimininkui, o išėmus pergamentą,

golemas vėl sustingdavo. Tačiau kartą magas užmir-

9.19 pav. Golemo –

šo jį „išjungti“; golemas ištrūko į miestą ir ėmė pul-

legendinio dirbtinio

dinėti žmones, gadinti jų turtą. Imperatorius įsakė jį

žmogaus molinė

sunaikinti.

statula, naudota

Žmogaus pavidalo robotą, kaip ir daugelį kitų

filme „Imperatoriaus

išradimų, išgalvojo Leonardas da Vinčis. Jo rankraš-

kepėjas – kepėjas

imperatorius“.

čiuose rasti brėžiniai dirbtinio riterio, kuris judintų

savo galūnes ir galvą. Leonardas, matyt, nemėgino

216

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

įgyvendinti to savo sumanymo. Po pusantro šimtmečio prancūzų išradėjas

Žakas de Vokansonas (Jacques de Vaucanson) buvo pagaminęs mechaninę

antį, kuri lesė grūdus ir plasnojo sparnais. O terminas robotas (iš čekiško

žodžio robota – sunkus darbas) pirmą kartą buvo pavartotas fantastinė-

je Karelo Čapeko (Karel Čapek) pjesėje „R.U.R.“, parašytoje 1921 m. Vis

dėlto tik XX a. pabaigoje, sparčiai tobulėjant elektroniniams įrenginiams,

tapo įmanoma kurti įvairius žmogui naudingus robotus. Šiuolaikiniai ro-

botai skirstomi į tris rūšis, arba kastas: manipuliatorius, mobiliuosius ro-

botus ir humanoidus.

Manipuliatoriai. Tai kompiuteriu valdomi automatai, įtvirtinti savo darbo

vietoje (9.20 pav.). Jie jau plačiai naudojami pramonėje ir vykdo tam tikras

jų programose numatytas operaci-

jas, dažniausiai – gamina, brokuoja

ar rūšiuoja tam tikrus daiktus, pa-

kuoja gaminius. Tą jie atlieka daug

tiksliau ir greičiau negu žmogus.

Tobulesniems manipuliatoriams

suteikiama šiek tiek veikimo laisvės:

jie ne grynai mechaniškai kartoja

vienus ir tuos pačius veiksmus, bet

gali juos keisti priklausomai nuo

aplinkybių. Tokiems robotams rei-

kalingos dirbtinės akys ar kitokie

jutikliai objektams atpažinti. Rečiau

9.20 pav. Robotas manipuliatorius

pasitaikančiais atvejais manipuliato-

KUKA, dirbantis metalo liejykloje.

rius vietoj pagrindinės programos

ima naudoti kitą programą iš turimo jų rinkinio. Tik tokia yra ribota jo

pasirinkimo laisvė, o nenumatytomis aplinkybėmis jis įspėja aukštesnę val-

dymo sistemą ir stabdo savo veiklą.

Ne tik pramonėje, bet ir buityje vis plačiau naudojamas manipuliato-

rius – 3D spausdintuvas.

217

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

3D spausdintuvas. Ar gali pats žmogus išspausdinti reikalingą įrankį, pa-

puošalą, žaislą? Dar neseniai tai atrodė įmanoma tik fantastiniame filme.

Tačiau dabar tokią fantaziją leidžia įgyvendinti XX a. pabaigoje išrastas įren-

ginys – 3D spausdintuvas. Kaip jis veikia?

Aišku, 3D spausdintuvą valdo kompiuteris, o jam reikalinga tiksli infor-

macija apie norimą pagaminti daiktą. Ta informacija gaunama 3D skeneriu

(lazerinis kopijuoklis) tiksliai išmatavus objekto pavyzdį arba kompiuteriu

sukūrus norimo objekto modelį. O 3D spausdintuve tas objektas kuriamas

palaipsniui – sluoksnis po sluoksnio. Iš pradžių, išradus šį būdą, daiktai

buvo gaminami iš lengvai formuojamos medžiagos – plastiko, vieną rei-

kiamo dydžio sluoksnį prilydant prie ankstesnio. Tačiau metodas sparčiai

tobulėjo. Dabar 3D spausdintuvu galima gaminti įvairius trijų matmenų

daiktus, dažniausiai iš metalo, plastiko, stiklo, cemento, netgi iš kelių skir-

tingų medžiagų. Tai automobilių ir lėktuvų detalės, įrankiai, batai, papuo-

šalai, žaislai ir įvairūs kiti daiktai. Iš tokiu būdu gautų dalių netgi pavyko

pastatyti visą namą. Išrastas biologinis 3D spausdintuvas, kuris geba iš ląs-

telių sukurti žmogaus kūno dalį: odos lopinį, ausį, šlapimo pūslę, netgi visą

inkstą.

Objektas kuriamas iš atskirų sluoksnių įvairiais būdais: užpilant skys-

čio, užpurškiant miltelių ir po to juos išlydant lazerio spinduliu, užkli-

juojant ar kitaip priauginant sluoksnį. 3D spausdinimo privalumai: nėra

medžiagų atliekų kaip įprastinėje gamyboje, gaunamas vientisas, be jokių

varžtų ar kitokių tvirtinimo detalių dirbinys. Tiesa, 3D spausdintuvai dar

gana brangūs, bet jie sparčiai pinga. Tad manoma, kad neilgai trukus toks

prietaisas taps įprastu namų daiktu, kaip ir 2D spausdintuvas ant popie-

riaus. O pramonėje ši technologija žada naują revoliuciją.

Mobilieji robotai. Judantys robotai turi daugiau veikimo laisvės ir atlieka

įvairesnius veiksmus. Jie pakeičia žmones esant kenksmingoms, pavojin-

goms ar sunkioms sąlygoms: naikina sprogstamuosius užtaisus ar likviduoja

avarijas šachtose, atlieka darbus branduoliniuose reaktoriuose, kanalizaci-

jos sistemose, po vandeniu. Turtingose šalyse robotai vis plačiau naudojami

ir monotoniškiems, juodiems darbams atlikti: valo patalpas, pjauna žolę,

218

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

dažo sienas, ligoninėse išvežioja

valgį... Tiesa, jie dar kainuoja ne-

pigiai (9.21 pav.).

Japonijoje yra sukurtas ro-

botas „Meldog“, kuris vedžio-

ja po miestą aklą žmogų. Šis

elektroninis tarnas atpažįsta

kelio ženklus bei gatvių rody-

kles ir, naudodamasis žemėla-

piu, nuveda savo šeimininką

9.21 pav. Robotas TOPIO 3.0,

žaidžiantis stalo tenisą.

į reikiamą vietą. JAV kasmet

rengiamos automobilių be vai-

ruotojų lenktynės. Dauguma

jų raižyta vietove savarankiškai

įveikia poros šimtų kilometrų

trasą. Taigi, ma tyt, netrukus

žmo gus taps tik keleiviu savo

auto mo bi lyje – autorobote.

Patys tobuliausi mobilie-

ji robotai yra skirti tyrinėti

Mėnulio, Marso ir kitų Saulės

9.22 pav. Marsą tyrinėjantis

sistemos kūnų paviršiui. Tai tik-

robotas – marsaeigis „Perseverance“.

ri technikos šedevrai, kainuo-

jantys net milijardus dolerių. Antai jau daugiau kaip dešimtį metų po

Marsą sėk mingai keliauja NASA marsaeigis „Curiosity“, o 2021 m. į kitą

šios planetos vietą – Jezero kraterį nusileido patobulintas jo giminaitis

„Perseverance“ (9.22 pav.). Jis turi net devyniolika kamerų, septynis įvairius

prietaisus, dvi rankas ir net mažytį sraigtasparnį. Pastarasis įrodė geban-

tis pakilti net esant labai retai atmosferai, nes Marse yra mažesnė traukos

jėga. Pagrindinis šio marsaeigio tikslas – labai sename krateryje, o vėliau

ir išdžiūvusios upės deltoje ieškoti mikrobinės gyvybės pėdsakų. Jis taip

pat renka ir tiria uolienų bei dirvožemio pavyzdžius ir mėgina išskirti de-

guonį iš Marso atmosferos (tai svarbu būsimoms žmonių kelionėms į šią

planetą).

219

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Skraidantys robotai – dronai.

a

Radijo bangomis valdoma skraidyklė

buvo išrasta maždaug prieš šimtą me-

tų. Tačiau tik XXI a. šie skraidantys

robotai, vadinami dronais, ėmė labai

sparčiai populiarėti. Tobuliausi ir di-

džiausi dronai arba bepiločiai lėktu-

vai yra naudojami kariniams tikslams.

Jie žvalgo teritoriją, stebi pasienį, o ko-

b

viniai dronai tiesiogiai atakuoja priešo

objektus. Bepilotis lėktuvas gali būti

valdomas arba skristi savarankiškai

(9.23 pav.).

Dronai tampa nepakeičiamais

pagalbininkais ir fotografams, ar-

chitektams, ūkininkams... Nedidelė,

paukštį primenanti skraidyklė su

skaitmenine fotokamera – tai tarsi

akis danguje. Ji iš įvairaus aukščio

filmuoja įspūdingus miestų ir gam-

tos vaizdus. Tokį droną gali valdyti

9.23 pav. Skraidantis robotas dronas

(a) ir tokiu aparatu nufotografuotos

ne tik profesionalas, bet ir mėgėjas,

pasakiškos Lietuvos rudens spalvos

netgi mobiliuoju telefonu, kuriame

(b) (Karolio Janulio nuotrauka).

įdiegta speciali programėlė. Deja,

dronas gali būti panaudotas ir ne-

doriems tikslams. Juk šiuo aparatu įmanoma stebėti, kas vyksta privačioje

teritorijoje, sekti konkurentus ar nelegaliai permesti daiktus į kalėjimo zoną.

Tokią nusikalstamą veiklą, aišku, draudžia įstatymai, o visuomenei naudin-

gos dronų galimybės vis plačiau naudojamos.

Išmanieji namai. Jau išrasti ir pradeda plisti protingieji, arba išmanieji, na-

mai. Jie perima iš šeimininko daugelį su būstu ir buitimi susijusių rūpes-

čių. Tai elektroninė namo valdymo sistema su daugeliu jutiklių. Išmanusis

namas reguliuoja būsto temperatūrą bei oro drėgnumą, įjungia apšvietimą

220

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

įeinant žmogui į tamsią patalpą ir išjungia išeinant iš tenai. Ta sistema seka,

ar šaldytuve yra visų reikalingų produktų, ir gali pati užsakyti reikiamas

atsargas. Ji įjungia specialius robotus, kurie valo grindis ir atlieka kitą namų

ruošą. O vienas iš svarbiausių išmaniojo namo privalumų – patikima būsto

apsauga. Jis atpažįsta šeimos narius, įleidžia juos į vidų, o vagiui nepadeda

jokie visrakčiai. Pagaliau, jeigu šis kaip nors patektų į namą, čia būtų iš

karto sulaikytas.

Aišku, išmaniojo namo šeimi-

ninkas turi pats tinkamai elgtis

tokiame name. Žiniasklaidoje nu-

skambėjo istorija, kaip kaukę užsi-

dėjusi šeimininkė buvo palaikyta

plėšike: į kambarį įpurkšta migdo-

mųjų dujų, ir iškviesta policija.

Humanoidai. Žmonėms labiausiai

patinka panašūs į juos pačius ro-

botai – humanoidai. Suteikti žmo-

9.24 pav. Robotas humanoidas, kuriam

suteikta simpatiškos merginos išvaizda.

gaus pavidalą nėra sunku, daug

sudėtingesnė problema – sukurti

vaikščiojančius robotus. Ėjimas stačiomis išlaikant pusiausvyrą, nėra toks

paprastas veiksmas, kaip atrodo mums, įpratusiems vaikščioti. Tai atliekant

dirba daug žmogaus raumenų. Be to, iš humanoido tikimasi ir kalbėjimo

žmogaus balsu. Tuos gebėjimus įmanoma robotui suteikti, bet tai, aišku, jį

brangina. Japonijoje, kuri pirmauja robotikos srityje, prie kompanijos va-

dovo kabineto jau galima išvysti dirbtinę sekretorę; ji maloniai atsakinėja į

interesantų klausimus, palaiko nesudėtingą pokalbį. Kai kuriuose užsienio

muziejuose lankytojus vedžioja gidai robotai; antai Smitsono nacionalinia-

me Amerikos istorijos muziejuje dirba robotė „Minerva“ – ji atpažįsta žmo-

gaus balsą, atsako į klausimus, gali atlikti apie tūkstantį skirtingų veiksmų.

Sudėtingiausia sukurti universalų robotą, kuris kaip žmogus atliktų įvai-

rias realias užduotis. Kol kas toks eksperimentinis robotas geba ne daugiau

nei dvejų metų vaikas: iš lėto šliaužioja, apžiūri rastus daiktus, juos įsime-

na, seka judančius objektus, mėgina keltis ir negriūdamas pereiti kambarį.

221

T ECH N I KOS S T E BU K L A I

Robotų konstruktoriai supranta, kad sukurti dirbtinį žmogų – nepaprastai

sunki problema, bet atkakliai dirba ta linkme. Gyvas žmogus tobulėjo mi-

lijonus metų, tad nėra ko norėti, kad dirbtinė protinga būtybė atsirastų per

dešimtmečius ar net šimtmetį.

Ar robotai išliks paklusnūs žmogui? Šis šimtmetis bus robotų amžius.

Artimiausiais dešimtmečiais gamyklose bei įstaigose, o vėliau ir namuose

taps įprasti įvairūs robotai. Jie klausys savo šeimininkų, aišku, jei pastarųjų

nurodymai nebus prieštaringi.

Ar gali kada nors atsirasti protingesnių už žmogų robotų? Žmogaus pro-

to galimybes lemia jo smegenys, kurių sandara ir tūris nesikeičia. O elektro-

ninių smegenų raida nėra suvaržyta. Peršasi išvada, kad nuolat tobulėjantis

protas anksčiau ar vėliau turėtų pralenkti nekintantį protą.

Jei kada nors atsiras protingesnių už žmogų robotų, ar jie išliks paklus-

nūs? Fantastiniuose filmuose ir knygose dažnai vaizduojama, kaip robotai

ima maištauti ar net kariauti su žmonėmis. Iš tikrųjų tiek žmogus, tiek gyvū-

nai pirmenybę teikia savo reikmėms, tad negi protingi robotai turėtų elgtis

kitaip? Tiesa, pradinėse jų programose galima įdiegti paklusnumo žmogui

sąlygą, bet robotas gali ją pakeisti. Galbūt teks pripažinti robotų pranašumą,

ir šie toliau tęs, jau dirbtinio proto, evoliuciją.

222

X. BEKRAŠTIS KOSMOSAS

Kaip atsirado vienintelis Žemės palydovas Mėnulis?

Kas apsaugo Žemę nuo Saulės skleidžiamų skvarbiųjų spindulių?

Kuo virs mūsų žvaigždė Saulė po penkių milijardų metų?

Kokia iš tiesų yra pati ryškiausia danguje matoma planeta

Venera, pavadinta grožio ir meilės deivės vardu?

Kodėl iš planetų tarpo buvo pašalintas Plutonas?

Kuo skiriasi asteroidas ir kometa?

Kodėl kai kurios žvaigždės sprogsta ir kas lieka vietoj jų?

Kada atsirado Visata ir kaip ji keitėsi?

Žemės palydovas Mėnulis

Vienintelis Žemės palydovas. Mėnulis – artimiausias mums dangaus kū-

nas, vienintelis gamtinis Žemės palydovas. Manoma, kad jis atsirado maž-

daug šimtu milijonų metų vėliau negu mūsų planeta, po to, kai ji susidūrė

su kita, Marso dydžio planeta. Mėnulis yra beveik taisyklingas rutulys, kurio

skersmuo keturis kartus, o masė net

šimtą kartų mažesnė nei Žemės. Tad

bet koks daiktas jame palengvėja še-

šiskart, o žmogus ten sveria tik apie

dešimtį kilogramų.

Atstumas iki Mėnulio apytiksliai

lygus devyneriopam Žemės pusiaujo

ilgiui. O skrieja jis aplink savąją pla-

netą 1 km/s greičiu, aplėkdamas visą

ratą per 27 paras. Per tokį pat laiką

Mėnulis apsisuka apie savo ašį, tad

jis visada yra atsisukęs į Žemę viena

puse (10.1 pav.). Jis šviečia tik atspin-

10.1 pav. Iš Žemės matoma Mėnulio

dėdamas Saulės šviesą, taigi skirtingą

pusė. Jos vaizdas gautas sujungus daugelį Mėnulio regimą pavidalą – jaunatį,

astrofotografų darytų nuotraukų, tad

priešpilnį, pilnatį ar delčią – lemia

gera perteikia Mėnulio paviršiaus

tai, kaip apšviestas jis matomas iš

spalvas bei reljefo ypatybes.

Žemės (žr. 3.4 pav.).

Dangus Mėnulyje juodas ir visa-

da matyti žvaigždės, nes mūsų palydovas neturi atmosferos. Dėl tos pačios

priežasties jo paviršius, šviečiant Saulei, gali įkaisti iki 120 °C, o naktį (ji,

kaip ir diena, ten trunka dvi savaites) smarkiai atšąla, net iki –230 °C.

Mėnulio jūros, žemynai ir krateriai. Net plika akimi žvelgiant į Mėnulį,

jame galima įžiūrėti šviesesnes ir tamsesnes dėmes. Manant, kad Mėnulis

panašus į Žemę, tamsesnės sritys buvo pavadintos jūromis, kaip antai Lietų,

Giedros, Ramybės, Debesų, o didžiausia iš jų – Audrų vandenynu. Iš tikrųjų

tai yra lygumos. Jas sudarė kadaise iš Mėnulio gelmių išsiliejusi lava, matyt,

224

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

jam susidūrus su masyviais kosminiais

kūnais. Šviesesnės sritys, pavadintos že-

mynais, yra kalnagūbriai, o didžiausias

kalnas iškyla beveik iki penkių kilo-

metrų (10.2 pav.).

Mėnulio paviršius nusėtas įvai-

raus didumo krateriais – nuo po-

ros šimtų kilometrų iki kelių metrų

skersmens. Jie atsirado per ilgą laiką

į Mėnulį smogiant stambesniems ar

smulkesniems kosminiams kūnams.

Nesant atmosferos ir nevykstant jos

reiškinių sukeltai erozijai krateriai ne-

10.2 pav. Mėnulio kalnai. Nors mūsų

planetos palydovas gerokai mažesnis už

buvo suardyti ir išliko pirminiu pavi-

Žemę, jo kalnai yra panašaus aukščio.

dalu. Dauguma didesnių kraterių yra

pavadinti žymių mokslininkų vardais,

taip pagerbti ir du senojo Vilniaus

universiteto astronomai Martynas

Počobutas, Jonas Sniadeckis bei XX a.

pradžioje šio universiteto observatori-

ją atkūręs Vladislavas Dzievulskis. O

visas Mėnulio paviršius yra nuklotas

uolienų gabalais, nuotrupomis ir dul-

kėmis. Taigi vietovaizdis ten visiškai

kitoks nei Žemėje (10.3 pav.).

Žmonės Mėnulyje. Pirmą kartą

1959 m. SSRS bepilotis erdvėlaivis 10.3 pav. Būdingas Mėnulio paviršiaus

„Luna 3“ apskriejo Mėnulį ir nufo-

vaizdas – didesni ar mažesni krateriai.

tografavo nematomą iš Žemės jo

Juos per milijardus metų išmušė į

pusę. Po keleto metų SSRS ir JAV

Mėnulį smogę kosminiai kūnai,

pavyko minkštai nutupdyti Mėnulio

o nevykstant erozijai, krateriai

paviršiuje keletą kosminių zon-

išliko beveik nepakitę.

dų. Siekdami laimėti tas lenktynes,

225

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

amerikiečiai pasiryžo įgyvendinti ambicingą, nors rizikingą projektą – pa-

siųsti į Mėnulį pirmuosius žmones.

1969 m. liepos 16 d. iš Kenedžio kosminių skrydžių centro Floridoje

startavo erdvėlaivis „Apollo 11“ su trimis astronautais. Po keturių parų er-

dvėlaivis priartėjo prie Mėnulio ir pradėjo suktis aplink jį šimto kilometrų

atstumu. Du astronautai Nilas Armstrongas (Neil Armstrong) bei Edvinas

Oldrinas (Edwin Aldrin) perėjo į specialų Mėnulio modulį „Eagle“ ir juo

sėkmingai nusileido netoli pusiaujo, pietvakarinėje Ramybės jūros dalyje.

Trečiasis astronautas Maiklas Kolinsas (Michael Col ins) liko erdvėlaivyje.

Pirmųjų žmonių išsilaipinimą Mėnulyje transliavo JAV televizija, jį ste-

bėjo milijonai žiūrovų visame pasaulyje. Pirmasis iš modulio ant paviršiaus

žengė N. Armstrongas ir ištarė istori-

nę frazę: „Tai mažas žingsnelis žmo-

gui, tačiau didžiulis šuolis žmonijai“

(10.4 pav.). Po to iš modulio išlipo

ir jo kolega. Apžvelgęs Mėnulio pei-

zažą, E. Oldrinas padarė išvadą, kad

tai „nuostabi nykuma“. Pirmoji žmo-

nių viešnagė Mėnulyje truko beveik

parą, o jų pasivaikščiojimas paviršiu-

mi – pustrečios valandos. Jie foto-

10.4 pav. Nilas Armstrongas – pirmasis

grafavo, pririnko uolienų ir dulkių

žmogus, žengęs Mėnulio paviršiumi.

pavyzdžių, išdėstė atgabentus prie-

taisus. O vėliau su moduliu pakilo į

erdvėlaivį ir laimingai sugrįžo į Žemę.

Paskatinti sėkmės, amerikiečiai nusiuntė į Mėnulį dar penkis ekipažus.

Nepavyko tik viena – „Apollo 13“ misija (erdvėlaivyje nutikus nedidelei ava-

rijai, atsisakyta išsilaipinimo Mėnulyje; tad apskridęs aplink jį, erdvėlaivis

grįžo į Žemę, o įgula nenukentėjo).

Per trejetą metų Mėnulyje pabuvojo net dvylika JAV astronautų. Jie

atliko įvairius tyrimus, atgabeno į Žemę beveik 400 kilogramų grunto pa-

vyzdžių. Tai gerokai papildė bei patikslino žinias apie Mėnulį – jo sandarą

ir kilmę.

226

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Kada Mėnulyje įsikurs žmonės? Deja, skrydžiai į

Mėnulį atsėjo beprotiškai brangiai, tad po šito ame-

rikiečių desanto nė vienas žmogus per penkis dešimt-

mečius ten daugiau nebesilankė. Tačiau 2020 m. JAV

vėl pradėjo vykdyti naują astronautų skrydžio į Mėnulį

programą; tam ruošiasi ir Rusija bei Kinija. Matyt, dar

šį dešimtmetį atsiras dirbtinis Mėnulio palydovas – kos-

10.5 pav. Žemė

minė stotis. Sunkesnė problema – įkurti Mėnulyje nuo-

žvelgiant iš

latinę kosminę bazę. Ji būtų naudojama kaip tarpinis

Mėnulio.

punktas ekspedicijoms į Marsą bei kitas planetas. Juk

reikėtų gerokai mažiau degalų startuojant iš Mėnulio negu iš Žemės, kurios

trauka daug stipresnė. Tokia bazė, matyt, bus bendras JAV ir kitų valstybių,

vykdančių kosminius tyrimus, projektas. Mėnulyje prie abiejų ašigalių rasti

nemaži kiekiai ledo. Tad gabentis vandens vykstant į Mėnulį nereikėtų. Iš

jo uolienų galima išgauti deguonies, vandenilio, vertingų mineralų. Žemės

palydove būtų idealios sąlygos realizuoti įvairias aukštąsias technologijas

(10.5 pav.).

Neturintis atmosferos Mėnulis puiki vieta astronominiams stebėjimams.

Tad ten bus kuriamos observatorijos stebėti Visatą regimaisiais ir kitų bangų

spinduliais.

Nors JAV astronautai Mėnulyje iškėlė savo šalies vėliavą, tačiau, pagal

1979 m. tarptautinę sutartį, jokia valstybė negali turėti išimtinių teisių į jo

teritoriją (tiesa, pagrindinės kosminius tyrimus vykdančios valstybės tos

sutarties nėra ratifikavusios). O kelios bendrovės, pardavinėjusios sklypus

Mėnulyje, tik viliojo lengvatikius.

Mūsų žvaigždė – Saulė

Eilinė žvaigždė. Saulė – vidutinio dydžio ir vidutinės masės žvaigždė, kokių

mūsų Galaktikoje yra milijonai (10.6 pav.). Vis dėlto ji pasižymi kai kurio-

mis retesnėmis savybėmis, kurios buvo labai palankios gyvybei atsirasti ir

suklestėti vienoje iš jos planetų. Saulė santykinai rami, neaktyvi žvaigždė.

227

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Ji skleidžia daugiausia regimuosius ir

infraraudonuosius spindulius, o gyvie-

siems organizmams pavojingų skvarbių-

jų spindulių – mažai. Ji susiformavo tik

praėjus devyniems milijardams metų po

Didžiojo sprogimo. Tad Saulė ir jos pla-

netos sudarytos ne tik iš pirminių chemi-

nių elementų – vandenilio ir helio, bet

turi ir sunkesnių elementų, kurie atsirado

ankstesnių kartų masyviose žvaigždėse, o

10.6 pav. Saulės vaizdas, gautas

šioms sprogus, buvo išblaškyti po kosmi-

naudojantis specialia fotografine

nę erdvę (apie tai plačiau rašoma tolesnia-

įranga. Aukštesnę temperatūrą

me poskyryje „Keisti Visatos objektai“).

atitinka ryškesnė oranžinė

Saulės planetų ir kitų palydovų būrys

spalva. Mažos dėmelės – į

paviršių kylantys didžiuliai

gana gausus, bet, matyt, tuo gali pasigirti

burbulai. Saulės dėmės (šioje

daugelis žvaigždžių. Savo šeimoje ji tikra

nuotraukoje matomos kaip baltos

milžinė tarp nykštukų. Netgi sudėjus vi-

dėmės) – vėsesnės įdubos jos

sų Saulės sistemos planetų ir kitų kūnų

paviršiuje. Saulę supa įkaitusių dujų mases, tai sudaro vos vieną tūkstantąją

atmosfera (chromosfera), matyti

žvaigždės masės dalį. Saulę supa gana

keli išsiveržę protuberantai.

didelis šviečiančios plazmos vainikas, jis

būna gerai matomas visiško Saulės užte-

mimo metu (10.7 pav.). Mūsų šviesulys, kaip ir daugelis kosminių kūnų,

sukasi apie savo ašį; Saulės „para“ – beveik vienas mėnuo.

10.7 pav. Saulės vainikas, matomas visiško jos

užtemimo metu. Jį sudaro reta, maždaug iki

milijono laipsnių įkaitusi plazma. Kas lemia tokią

aukštą jos temperatūrą, kol kas nėra žinoma.

228

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Kas vyksta gigantiškame ugnies katile? Saulė yra milžiniškas smarkiai

įkaitusios medžiagos, plazmos, kamuolys. Ilgus amžius spėliota, koks yra

neišsenkamas jos energijos šaltinis. Tik XX a. pradžioje fizikai įminė tą

mįslę: Saulėje, kaip ir daugelyje kitų žvaigždžių, vyksta termobranduolinė

vandenilio virtimo heliu reakcija. Vandenilio atomo branduoliams susijun-

giant į sunkesnio elemento helio branduolį išsiskiria daug energijos. Tačiau

ta reakcija prasideda tik labai aukštoje temperatūroje. Tad Saulėje ji vyksta

vien centrinėje dalyje – šerdyje, kuri yra įkaitusi iki 15,7 milijono laipsnių.

Ten kas sekundę net 620 milijonų tonų vandenilio virsta heliu.

Kaisdama centre, Saulė iš lėto „verda“ – elektringųjų dalelių srautai

perneša karštį į žvaigždės paviršių. Iš gelmių nuolat kyla dujų burbulai; aiš-

ku, jie, kaip ir viskas Saulėje, milžiniško masto – apie tūkstantį kilometrų

didumo. Pro teleskopą jie atrodo kaip mažyčiai grūdeliai. Išorinis Saulės

sluoksnis įkaitęs „tik“ iki 6000 °C. Jis vadinamas fotosfera, nes būtent iš

jos sklinda spinduliai. Iš žvaigždės išlekia ir akiai nematomi dalelių srautai,

vadinami Saulės vėju; jis pasiekia Žemę ir kitas planetas.

Aktyvi Saulė. Nors Saulė dega santykinai ramiai, tačiau jos aktyvumas tru-

putį kinta Tai lemia nestabilios plazmos sąveika su Saulėje egzistuojančiais

stipriais magnetiniais laukais. Saulės aktyvumo ženklas – jos paviršiuje

pasirodančios gausios dėmės. Į šviesulį plika akimi žiūrėti negalima, nes

jis apakintų. O žvelgiant pro aprūkytą stiklą, spindinčiame diske neretai

matomos tamsesnės dėmės. Jos būna Žemės dydžio, net gerokai didesnės,

kartais susidaro ištisos jų grupės. Dėmės atsiranda ten, kur stiprus magne-

tinis laukas trukdo iš gelmių kilti karštesnei plazmai, tad tų vietų tempera-

tūra būna mažesnė ir jos stebimos kaip tamsios dėmės.

Retkarčiais virš fotosferos sušvinta didžiuliai liepsnos fakelai, vadina-

mi protuberantais, jie pasiekia net 100 000 kilometrų aukštį. Didesnio

Saulės aktyvumo laikotarpiais joje vyksta galingi sprogimai – žybsniai.

Tose vietose staiga pakyla temperatūra, ir į tarpplanetinę erdvę išsiveržia

plazmos srautai (10.8 pav.).

Saulė ir procesai Žemėje. Beveik visa žmonių naudojama energija iš tik-

rųjų yra gaunama iš Saulės. Juk įvairiose kuro rūšyse ar maiste irgi slypi

229

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

kadaise augalų sugerta saulės ener-

gija. Mūsų šviesulys savo spinduliais

nuolat ją siunčia į Žemę, nors kol kas

gebame pasinaudoti tik nedidele tos

energijos dalimi. Nemažai jos sugeria

ir išsklaido atmosfera, tačiau kartu ji

apsaugo mus nuo skvarbiųjų žvaigž-

dės spindulių. Dar pavojingesnis yra

Saulės vėjas – iš jos, ypač žybsnių

metu, sklindantis elektronų, proto-

Apytikslis Žemės dydis

nų ir lengvųjų elementų branduolių

srautas. Laimė, nuo jo saugo Žemės

10.8 pav. Galingas žybsnis Saulėje, kurio

magnetinis laukas: jo veikiamos,

metu į tarpplanetinę erdvę buvo išsviestas elektringosios dalelės apteka plane-

milžiniškas plazmos srautas. Apačioje

tą ir sukelia aukštutinių atmosferos

palyginimui pavaizduota Žemė.

sluoksnių švytėjimą – poliarines pa-

švaistes (10.9 pav.).

Vis dėlto, Saulėje įvykus galin-

gam žybsniui, Žemės magnetinis lau-

kas sutrinka. Dėl to pablogėja radijo

ryšys, genda elektroniniai prietaisai,

kartais iš rikiuotės išeina elektros

perdavimo linijos. Tuomet blogiau

Saulės vėjas

jaučiasi ir kai kurie žmonės, ypač ser-

gantys širdies ir kraujagyslių ligomis.

Saulės aktyvumas kinta vienuolikos

10.9 pav. Saulės vėjas – iš jos sklindantis

metų periodu. Tad ir mūsų gyvojo-

elektringųjų dalelių srautas. Gyvuosius

je gamtoje galima pastebėti pokyčių

organizmus nuo jo apsaugo Žemės

tokiu periodu. Pavyzdžiu gali būti

magnetinis laukas: jo veikiamas,

medžio kamieno metinis prieaugis,

Saulės vėjas apteka Žemę.

kurį parodo rievės storis, matomas

nupjovus medį. Tačiau tie ryšiai tarp

Saulės aktyvumo ir procesų Žemėje yra gana sudėtingi ir dar tik tiriami

mokslininkų.

230

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Saulės užtemimai. Retkarčiais stebimas įdomus reiškinys: giedrame danguje

šviečianti Saulė staiga aptemsta. Žvelgiant į ją pro patamsintą stiklą, matyti, jog

šviečia tik jos disko dalis. Saulės užtemimą sukelia Mėnulis, atsidūręs tarp jos

ir Žemės. Abu šviesulius, Saulę ir Mėnulį, danguje mes regime beveik vieno-

do dydžio. Taigi galimas netgi visiškas Saulės užtemimas, kai Mėnulio diskas

uždengia visą Saulės diską. Tačiau mūsų planeta daug didesnė už Mėnulį, tad

jo šešėlis slenka Žemės paviršiumi tik siaura juosta. Lietuvoje visiškas Saulės

užtemimas paskutinį kartą buvo matomas 1954 m., o visą XXI amžių tas retas

reiškinys mūsų šalį aplenks (tiesa, 2039 m. jį bus galima stebėti nuvykus į kaimy-

ninę Latviją). Mažiau įspūdingas dalinis Saulės užtemimas vyksta daug dažniau.

Kol žmonės nesuprato Saulės užtemimo priežasties (manyta, kad velnias

savo uodega užkloja šviesulį), tai laikydavo nelaimės, pavojaus ženklu. Žvėrys

bei paukščiai išsigąsta šio neįprasto gamtos reiškinio, ima blaškytis ar slepiasi.

Saulės ateitis. Saulė jau yra išeikvojusi nemažą dalį savo vandenilio atsar-

gų. Jam žvaigždės šerdyje baigiantis, ši pradės trauktis ir įkais, o vandenilio

virtimo heliu reakcija slinks į išorę. Dėl to Saulės temperatūra kils, ji ims

palengva plėstis. Reakcijai pasiekus išorinius žvaigždės sluoksnius, ji stipriai

išsipūs ir virs raudonąja milžine (10.10 pav.). Saulės skersmuo padidės net

150 kartų, ir Merkurijus atsidurs jos viduje. Tuomet ji mūsų danguje užims

net pusę skliauto. Taigi Žemė bus išdeginta, vandenynai užvirs ir išgaruos,

atmosfera bus nublokšta Saulės vėjo, visa gyvybė žus. Guodžia tik tai, kad ši

katastrofa nutiks dar labai negreitai (iki tol žmonės turėtų būti kolonizavę

Raudonoji

Saulės evoliucijos ciklas

Palaipsnis kaitimas milžinė

Planetinis ūkas

Dabar

Juodoji nykštukė

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14

Įsidegimas

Milijardai metų (apytiksl.) Mastelis nėra išlaikytas

10.10 pav. Saulės raida. Ilgą laiką jos temperatūra lėtai kils ir Saulė truputį

plėsis. Tačiau po šešių milijardų metų jai lemta virsti raudonąja milžine.

Paskui Saulė nusimes išorinius sluoksnius ir taps baltąja nykštuke. O

galop užges ir baigs savo gyvenimo ciklą kaip juodoji nykštukė.

231

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

kitų žvaigždžių sistemas). Vėliau, Saulėje vykstant helio virtimo anglimi reak-

cijoms, ji pulsuos – trauksis ir vėl plėsis. Kol pagaliau, po šešių milijardų metų,

heliui pradėjus degti išoriniame sluoksnyje, stipriai įkaitusių dujų apvalkalas

išsisklaidys, ir iš kadaise didingos Saulės beliks tik nuodėgulis: daug kartų

sumažėjusi ir sutankėjusi žvaigždutė – baltoji nykštukė. Ši pamažu vės, skleis

vis mažiau spindulių ir galop virs neregima juodąja nykštuke.

Planetų šeima

Nuostabusis aštuntukas. Saulė turi aštuonias planetas; jos, tolyn nuo žvaigž-

dės, rikiuojasi taip: Merkurijus, Venera, Žemė, Marsas, Jupiteris, Saturnas,

Uranas ir Neptūnas (10.11 pav.). Jos, išskyrus dvi tolimiausias, nuo senų lai-

kų buvo žinomos kaip klajojančios žvaigždės. Juk, sukdamosi aplink Saulę,

planetos juda ir Žemės atžvilgiu, o tolimos žvaigždės beveik nekeičia savo

padėčių dangaus skliaute.

Prasidėjus kosmoso tyrimams, link planetų buvo pasiųsta daug nepi-

lotuojamų erdvėlaivių ir kosminių zondų. Jie atsiuntė svarbių duomenų ir

10.11 pav. Saulės planetos sudaro dvi skirtingas grupes: keturios didžiosios,

tolimiausios planetos ir keturios mažosios, artimiausios Saulei.

232

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

puikių nuotraukų, tad dabar planetų šeima yra neblogai ištirta. Planetos

labai skiriasi savo dydžiu ir sandara. Merkurijus – mažiausioji, didumo

vos sulig Mėnuliu, planeta. Tai artimos Saulės išdeginta dykynė, neturinti

atmosferos, bet po uolienomis slepianti didelį metalinį branduolį. Toliau

skrieja trys savo dydžiu ir sudėtimi panašios uolinės planetos – Venera,

Žemė ir Marsas. Apie kitus šių dviejų Žemės kaimynių ypatumus rašoma

tolesniuose skyreliuose. Dvi didžiosios planetos Jupiteris ir Saturnas su-

sideda, kaip ir Saulė, daugiausia iš vandenilio ir helio. O dvi tolimiausios

planetos Uranas ir Neptūnas vadinamos ledinėmis, nes tai tikros šalčio ir

ledo karalystės.

Visos planetos skrieja aplink Saulę beveik vienoje plokštumoje. Jų or-

bitos – elipsės, bet artimos apskritimams. Planetos juda aplink Saulę jos

sukimosi kryptimi; kuo toliau nuo žvaigždės, tuo lėčiau.

2016 m. stebint už Neptūno orbitos skriejančius Saulės sistemos

objektus, buvo nustatyta, kad kai kurie iš jų juda neįprastomis orbitomis,

tarsi juos veiktų sistemos pakraštyje besisukanti devintoji planeta. Netgi

įvertinta, kad šios planetos masė turėtų būti maždaug šešis kartus didesnė

nei Žemės, o ji skrieti 300–500 kartų toliau. Nepaisant atkaklių dauge-

lio astronomų paieškų (kas nenorėtų pagarsėti kaip naujos planetos atra-

dėjas), kol kas šios įdomios hipotezės nepavyko patvirtinti. Antra vertus,

skeptikai siūlo kitus keistų stebėjimo duomenų paaiškinimus.

Aušrinė ir vakarinė žvaigždė. Venera skrieja arčiau Saulės negu Žemė, tad

ji matoma tik prieš aušrą arba netrukus po saulėlydžio, kaip pati ryškiau-

sia žvaigždė. Senovės lietuviai ją vadino Saulės dukrų dvynių Vakarinės ir

Aušrinės vardais. Aišku, nuovokesni stebėtojai suprato, kad tai yra tas pats

šviesulys. Senovės romėnai šią planetą pavadino grožio ir meilės deivės var-

du, tačiau iš tikrųjų Venera pasirodė esanti baisiai nemaloni. Ją gaubia tanki

atmosfera, sudaryta daugiausia iš anglies dvideginio. O šios dujos, tarsi kai-

liniai, sulaiko planetos šilumą, tad Veneros paviršius įkaitęs net iki 460 °C.

Jos danguje plaukioja ne vandens, bet sieros rūgšties garų debesys. Venera

nepaprastai lėtai sukasi apie savo ašį: vieną kartą apsisuka tik per aštuonis

mūsų mėnesius; o jos metai trunka trumpiau – apie septynis mėnesius. Ši

planeta nuskriausta dar vienu požiūriu – ji neturi nė vieno palydovo.

233

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Marsas. Jo skersmuo du kartus, o ma-

sė – net devynis kartus mažesni negu

Žemės. Tačiau Marse yra pats aukščiau-

sias Saulės sistemoje kalnas – iki 26 ki-

lometrų iškilęs ugnikalnis Olimpas bei

dar trys kiti labai aukšti kalnai. Marso

grunte esantis geležies oksidas (rūdys)

suteikia jam rausvą spalvą (10.12 pav.),

tad senovėje ši planeta buvo siejama

su karo dievu. Aplink Marsą sukasi du

nedideli palydovai Fobas ir Deimas; jie

10.12 pav. Raudonoji planeta Marsas.

nėra įgiję rutulio formos.

Hablo kosminio teleskopo nuotrauka.

Marsas yra tik pusantro karto toliau

nuo Saulės negu Žemė, taigi gauna dar

gana daug žvaigždės spindulių. O įžiūrėjus jo paviršiuje tarsi kanalų tinklą, im-

ta manyti, kad Marse egzistuoja civilizacija, panaši į mūsiškę. Deja, taisyklingi

dirbtiniai kanalai pasirodė esą tik optinė iliuzija: į Marsą nuskridę kosminiai

aparatai nesurado ten jokių protingos veiklos pėdsakų. Vis dėlto kadaise šio-

je planetoje būta sąlygų, palankių gyvybei atsirasti: apie tai liudija išdžiūvusių

upių vagos. Marsas turėjo ir gana tankią atmosferą, bet, jam praradus magnetinį

lauką (sulėtėjus skysto metalinio branduolio judėjimui), ją nupūtė Saulės vėjas.

Tad dabar Marso atmosfera tokia reta, kaip Žemės keturiasdešimties kilometrų

aukštyje, ir neišsaugo šilumos. Nors dieną ties pusiauju paviršius įšyla iki 25 °C,

10.13 pav.

Olimpas – Marse

esantis aukščiausias

kalnas Saulės sistemoje,

jo aukštis apie 26 km.

234

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

10.14 pav.

Būdingas Marso

peizažas – kalvota

dykuma. Nuotraukoje

matyti marsaeigio

„Curiosity“ paliktos

vėžės.

naktį temperatūra nukrinta iki –90 °C. Vis dėlto mokslininkai nepraranda vil-

ties, kad Marse egzistavo paprasčiausia gyvybė, gal ji dar kur nors slypi. Juk šioje

planetoje rasta ledo, o gilesniuose sluoksniuose gali būti ir skysto vandens. Šią

ir kitas Marso paslaptis mėgina atskleisti jo paviršiuje judantys sudėtingi robo-

tai – marsaeigiai (plačiau apie vieną iš jų – „Perseverance“ rašoma straipsnelyje

„Mobilieji robotai“).

Jupiteris ir jo palydovai. Tiek savo dydžiu, tiek palydovų skaičiumi tai pla-

netų karalius. Iki šiol atrasta net 80 Jupiterio palydovų. Kai kurie, matyt, yra

jo traukos pagauti asteroidai (10.15 pav.).

Didžioji Jupiterio dalis yra sudaryta iš vandenilio, tik centre slypi ne-

didelis branduolys, kurio cheminė sudėtis nėra žinoma. Planetos gelmėse

10.15 pav. Jupiteris – didžiausia Saulės

planeta. Jį gaubia stora vandenilio ir helio

dujų su lengvųjų elementų priemaišomis

atmosfera, kurioje vyksta audringi

procesai. Tamsus rutuliukas Jupiterio

vaizdo kairėje apatinėje dalyje – vienas

iš didžiausių planetos palydovų Europa.

Kosminio zondo „Cassini“ nuotrauka.

235

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

vandenilis dėl milžiniško slėgio yra vir-

tęs metalu. Kieto vandenilio rutulį supa

to paties elemento vandenynas, o jis, dar

mažėjant slėgiui, palaipsniui pereina į

storą dujų apvalkalą (jame yra ir helio).

Taigi ant Jupiterio nusileisti neįmanoma,

nes jis neturi kieto paviršiaus.

Ši milžiniška planeta sukasi labai

greitai, todėl yra susiplojusi, o joje siau-

čia baisūs uraganai. Jupiterio įžymy-

10.16 pav. Mįslinga Jupiterio

bė – Didžioji raudonoji dėmė – jau

Didžioji raudonoji dėmė – jau

pusketvirto šimtmečio stebimas gigantiš-

daugelį amžių jo atmosferoje

kas atmosferos sūkurys (10.16 pav.). Jame

stebimas milžiniškas

sūkurys. Kosminio zondo

išsitektų net trys Žemės rutuliai. Šią

„Voyager 1“ nuotrauka.

dėmę ir Jupiterio debesis įvairiais atspal-

viais nudažo sieros ir fosforo junginiai.

Žieduotasis Saturnas. Tai gražiausia iš

Saulės planetų, aišku, neskaitant mū-

sų Žemės. Saturną puošia jį supantys

didžiuliai žiedai (10.17 pav.). Iš tolo at-

rodo esą tik keli žiedai, tačiau iš tikrųjų

jie susideda iš daugelio siauresnių žiedų

(10.18 pav.). Plonus, maždaug dvidešim-

10.17 pav. Įspūdingais

ties metrų storio, žiedus sudaro nedideli

žiedais pasipuošusi Saturno

ledo gabalai su dulkių priemaišomis.

planeta. Kosminio zondo

Pats Saturnas savo sandara panašus

„Cassini“ nuotrauka.

į Jupiterį. Jis taip pat turi daugybę paly-

dovų. Tarp jų išsiskiria Titanas, didesnis už Merkurijaus planetą. Be to, tai

vienintelis Saulės sistemoje palydovas, turintis atmosferą, – ją sudaro azo-

tas su metano ir etano priemaiša. Kondensuojantis šioms dujoms, netgi su-

sidaro debesų, vadinasi, Titane gali tekėti upės ir plytėti ežerai (aišku, ne

vandens). Tad Titanas pelnytai sulaukė pasiuntinio iš Žemės: jame buvo

nusileidęs amerikiečių kosminis zondas „Huygens“. Mokslininkų dėmesį

236

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

atkreipė ir kitas Saturno palydovas Enceladas. Jo pa-

viršius padengtas ledu, bet iš gelmių trykšta skysto van-

dens geizeriai. Vanduo – medžiaga, būtina gyvybei,

taigi esama mažytės vilties, kad Encelade gali egzistuo-

ti primityvi gyvybė.

10.18 pav. Saturno

Kodėl planetos statuso neteko Plutonas? Senesnėse žiedai, sudaryti iš ledo astronomijos knygose nurodytos ne aštuonios, bet gabalų su anglies ir

devynios planetos. Devintąja buvo laikomas Plutonas, silikatų priemaišomis.

atrastas tik XX a. Tai mažesnis už Mėnulį dangaus

kūnas, sudarytas daugiausia iš ledo. Jis yra apie keturiasdešimt kartų toliau

nuo Saulės negu Žemė ir apsisuka aplink žvaigždę tik per 248 mūsų metus.

Tačiau šio amžiaus pradžioje už Plutono orbitos atrasti dar keli pa-

našaus dydžio objektai – Sedna, Haumėja, Eridė ir Makemakė. Užuot jas

pripažinus naujomis planetomis, buvo nutarta ir Plutoną pašalinti iš pla-

netų šeimos, o panašius objektus vadinti planetėlėmis, arba nykštukinėmis

planetomis. Kuo toks objektas skiriasi nuo planetos? Esminis skirtumas

ne dydis, o tai, kad planetėlė nėra visiška savo orbitos šeimininkė: dėl silp-

nesnės jos traukos orbitoje lieka ir kitų mažesnių kūnų. Be to, objektas,

nusipelnantis to vardo, turi ne tik skrieti aplink Saulę, bet ir turėti rutulio

formą (ją įgauna tik masyvesni kosminiai kūnai savo susidarymo metu

būdami aukštos temperatūros).

Namaka

Makemakė

10.19 pav. Planetėlės:

Plutonas, Eridė,

Hijiaka

Haumėja, Makemakė ir

Disnomija

Haumėja

Cerera. Šalia parodyti

ir jų palydovai:

Mėnulis

Eridė

Plutono – Charonas;

Charonas

Eridės – Disnomija;

Haumėjos – Namaka

Žemė

Cerera

bei Hijiaka. Palyginimui

Plutonas

pavaizduoti Žemė

ir Mėnulis.

237

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Pasirodė, kad šias dvi sąlygas tenkina ir XIX a. pradžioje atrastas aste-

roidas Cerera, skriejantis tarp Marso ir Jupiterio. O tolimų planetėlių dabar

žinoma jau keliolika. Be abejo, jų bus atrasta ir daugiau, nes už Neptūno eg-

zistuoja mažai ištirtas Saulės sistemos kūnų telkinys (apie jį plačiau rašoma

kitame poskyryje).

Asteroidai ir kometos

Asteroidai. Tarp Marso ir Jupiterio orbitų yra nemažas tarpas, kur tarsi turėtų

būti dar viena planeta. Tačiau ten skrieja tik daugybė mažesnių kosminių

kūnų, vadinamų asteroidais (10.20 pav.). Didžiausi iš jų – šimtų kilometrų

skersmens. O didesnių negu vienas kilometras įvertinta esant per vieną mili-

joną. Mažesni kūnai, matyt, yra didesnių nuolaužos, atsiradusios po pastarųjų

susidūrimų. Manoma, kad planetai susidaryti šioje srityje sutrukdė stipri mil-

žino Jupiterio trauka. Išskyrus tame asteroidų žiede skriejančią Cererą, per-

vadintą iš asteroido į planetėlę, kiti kūnai yra netaisyklingos formos, dažnai

10.20 pav. Asteroidai,

skriejantys vidinėje

Saulės sistemos dalyje.

Dauguma jų sudaro žiedą

tarp Marso ir Jupiterio

orbitų. Kelios asteroidų

grupės – trojėnai, graikai

ir hildos – juda arti

Jupiterio orbitos.

238

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

primenančios kurklių išėstą bulvę. Tai

uolienų luitai, kai kurie turtingi metalų

ar anglies. Yra netgi asteroidų, turinčių

savus palydovus ar besisukančių poro-

mis (10.21 pav.).

Saulės sistemoje yra ir nepriklausan-

čių tam žiedui asteroidų, gal kai kurie iš-

lėkė iš jo dėl tarpusavio sąveikos. Nuolat

10.21 pav. Asteroidas Ida su

atrandami nauji asteroidai. Po to, kai

savo palydovu Daktiliu.

nustatoma tiksli pastebėto kūno trajektorija, jam suteikiamas numeris, o kar-

tais ir pavadinimas. Skrieja asteroidų ir lietuviškais pavadinimais: Mindaugas,

Daukantas, Praamžius, Nemunas ir kiti. Juos atrado Kazimiero Černio vado-

vaujama astronomų grupė. Beje Praamžius, skriejantis už Plutono, yra net 320

kilomet rų skersmens ir gal dar bus priskirtas prie planetėlių.

Kometos. Retkarčiais danguje pasirodo uodeguotosios žvaigždės – ko-

metos. Ilgus amžius tie keisti, su velniu siejami atėjūnai keldavo žmonėms

siaubą. Dabar žinoma, kad tai yra nedideli, dažniausiai kelių ar keliolikos

kilometrų dydžio, ledo, sušalusių dujų, uolienų ir dulkių gurvoliai. Jie at-

klysta iš Saulės sistemos pakraščių. Artėjant prie žvaigždės, ledas ima tirpti

ir garuoti. Saulės vėjas stumia tuos garus ir atitrūkusias dulkes į priešingą

nuo Saulės pusę, tad susidaro ilga kometos uodega, nusidriekianti dešimtis

ir net šimtus milijonų kilometrų (10.22 pav.).

Naują kometą pirmiausia pastebi astronomai pro teleskopą, o kartais, pri-

artėjusi prie Žemės, ji matoma ir plika akimi. Apskriejusi Saulę ir nuo jos tol-

dama, kometa pamažu netenka uodegos, pasidaro nebeįžiūrima ir pranyksta

kosminėse platybėse. Tiesa, kai kurios kometos, judėdamos labai ištęsta elipse,

po kurio laiko vėl pasirodo danguje, bet mažiau ryškios. Juk, netekdama me-

džiagos, kometa „liesėja“.

Naujos kometos teleskopu atrandamos kasmet. Tai ne kartą yra pavykę

padaryti Lietuvos astronomui, kometų ir asteroidų medžiotojui K. Černiui.

O atklydusią kometą stebėti plika akimi įmanoma kiekvieną dešimtmetį,

tačiau konkrečiai žinant, kurioje dangaus vietoje jos ieškoti.

239

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

a

b

10.22 pav. Heilo ir Bopo kometa, matyta Lietuvos padangėje 1997 m. pavasarį:

a – jos vaizdas naktiniame danguje; b – kometos nuotrauka, gauta teleskopu.

Svečiai iš kosmoso. Saulės sistemoje, netgi arti Žemės orbitos, skrieja gana

daug ir mažų kūnų. Įlėkę į mūsų planetos atmosferą dideliu greičiu, jie daž-

niausiai sudega, blyksteldami naktiniame danguje kaip krintančios žvaigždės.

Vis dėlto kai kurie kosminiai klajūnai ar jų skeveldros, netgi šimtų kilogramų

masės, kartais nukrinta ant Žemės kaip meteoritai.

Deja, retkarčiais į Žemę pataiko ir gerokai masyvesnių objektų. Antai

2013 m. vasario 15 d. Pietų Urale, netoli Čeliabinsko, aukštai atmosferoje su-

švito ir sprogo maždaug 20 metrų didumo ir apie 10 tūkstančių tonų masės

uola. Smūginė banga apgadino nemažai pastatų, gana dideliame rajone išdaužė

namų langus, stiklo šukės sužeidė per tūkstantį žmonių. Tą pačią dieną kitas,

dar didesnis objektas, galbūt to paties asteroido dalis, prašvilpė pro planetą. O

praėjusio amžiaus pradžioje kosminis klajūnas, sprogęs ore, išdegino ir išguldė

mišką daugiau kaip dviejų tūkstančių kvadratinių kilometrų plote Rytų Sibire.

Tačiau smūginis krateris nebuvo rastas, tad egzistuoja įvairios hipotezės, aiš-

kinančios šį įvykį. Anot vienos iš labiausiai tikėtinų, tai buvo 100–200 metrų

dydžio asteroidas, kuris įskriejo į atmosferą mažu kampu ir, aukštai sprogęs, iš-

sibarstė didelėje teritorijoje; o jeigu jo greitis viršijo 11,2 km/s, galėjo net išlėkti atgal į kosminę erdvę, sukeldamas smūginę bangą. Laimė, jog buvo nusiaubta

tik negyvenama pelkėta vietovė taigoje.

240

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

IV skyriaus skyrelyje „Kodėl

išnyko dinozaurai?“ rašoma apie

kadaise Žemę ištikusią katastrofą:

smogus į ją dešimties kilometrų

dydžio asteroidui, išnyko dinozau-

rai ir daugelis kitų gyvūnų. Panašių

įvykių yra buvę ir daugiau, tai liu-

dija įvairiose vietose randami, bet

tik iš kosmoso įžiūrimi senoviniai

10.23 pav. Astronomų aptikti

smūginiai krateriai. Deja, tokie su-

asteroidai, kurie skrieja netoli Žemės

sidūrimai galimi ir ateityje, nes ne-

ir kada nors gali susidurti su ja.

mažai asteroidų ir kometų skrieja

arti Žemės orbitos ar net kerta ją. Mokslininkai įvertino, kad daugiau kaip

šimto metrų dydžio asteroidas ar kometa gali pataikyti į mūsų planetą kas

kelis tūkstančius metų ir sukelti didelę to regiono katastrofą. Jeigu kosmi-

nis kūnas būtų didesnis nei vienas kilometras, įvyktų pasaulinė katastrofa.

Tokia grėsmė numatoma tik kas 500 000 metų; aišku, statistika nenurodo,

kada tai gali nutikti. Tad pastaraisiais dešimtmečiais rimtai susirūpinta

suregistruoti Žemei pavojingus asteroidus ir nustatyti jų trajektorijas. Juk

iš anksto žinant apie gresiantį pavojų, būtų galima imtis priemonių jo iš-

vengti, tarkim, sprogimu ar kitais būdais pakeisti kosminio kūno trajekto-

riją. Deja, didesnių nei vienas kilometras pavojingų asteroidų, matyt, yra

apie tūkstantį, o mažesnių kur kas daugiau, tad juos visus aptikti nelengva.

Lieka tikėtis, kad kai grėsmingas kosminis klajūnas kėsinsis į Žemę, mūsų

mokslininkai jau bus išradę būdų nuo jo apsisaugoti (10.23 pav.).

Kur baigiasi Saulės sistema? Už Neptūno orbitos buvo atrasta ne tik plane-

tėlių, bet ir per tūkstantį mažesnių kosminių kūnų. Taigi ten egzistuoja jų

telkinys – Keiperio juosta (ji pavadinta astronomo G. Keiperio (G. Kuiper),

numačiusio tokią juostą, vardu). Joje gali būti milijardai didesnių ir ma-

žesnių objektų, sudarytų daugiausia iš vandens ir metano bei amoniako

ledo. Būtent iš tos šalčio karalijos į mūsų padangę atklysta daugelis kometų

(10.24 pav.).

241

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Keiperio juosta

Plutono orbita

Neptūno orbita

10.24 pav. Keiperio juosta – didelis įvairaus dydžio kosminių kūnų

telkinys už tolimiausios planetos Neptūno.

Šiai juostai priklauso Plutonas ir keliolika kitų planetėlių.

Saulės sistema, matyt, nesibaigia ir Keiperio juosta. Spėjama, kad už jos

egzistuoja sferos pavidalo nedidelių kosminių kūnų debesis, nusitęsiantis gal

net šimtą tūkstančių kartų toliau, negu Žemė orbita. Tas debesis – tai Saulės

sistemos formavimosi liekanos.

Keisti Visatos objektai

Neįprasti signalai iš kosmoso. Vieną darganotą 1967-ųjų metų rudens die-

ną Kembridžo universiteto doktorantė Džoselina Bel (Jocelyn Bell) tyrė iš

kosmoso ateinančias radijo bangas. Kai kurios žvaigždės skleidžia gana daug

tokių bangų, jas registruoti galima specialiu radijo teleskopu. Radijo bangos,

skirtingai nei regimieji spinduliai, lengvai pereina per debesis, tad dargana

tyrimams visiškai nekliudė. Džoselina aptiko keistą radijo šaltinį, kuris siun-

tė taisyklingus, pasikartojančius kas 1,33 sekundės, signalus (10.25 pav.). Šį

atradimą aptarus su moksliniu vadovu Antoniu Hiuišu (Antony Hewish),

buvo prieita nuomonė, kad tokių dažnų ir trumpų radijo impulsų negali

skleisti joks žinomas kosminis kūnas. Taigi juos, matyt, siunčia kosminė ci-

vilizacija. Suprasdami tokio atradimo svarbą ir būtinumą jį kruopščiai pati-

krinti, tyrinėtojai ne tik nepaskelbė apie tai spaudoje, bet netgi nepranešė

bendradarbiams. Tačiau netrukus jie aptiko dar kelis panašių signalų šaltinius,

kuriuos pavadino pulsarais. Buvo neįmanoma patikėti, kad yra daugybė la-

bai išsivysčiusių civilizacijų, kurios siunčia pranešimus būtent į Žemę. Tad

242

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

aptariant stebėjimų rezultatus

su kitais astronomais, kilo min-

tis, kad tuos taisyklingus signa-

lus gali spinduliuoti supernovos

sprogimo liekana – neutroninė

žvaigždė.

Sužibusi žvaigždė – supernova.

10.25 pav. Kembridžo astronomų 1967 m.

Žvaigždėto dangaus vaizdas be-

užregistruotas radijo signalas, kuris

veik nesikeičia (neskaitant nuo-

buvo palaikytas kosminės civilizacijos

pranešimu. Vėliau paaiškėjo, kad tokius

lat klajojančių planetų). Tačiau

signalus siunčia neutroninė žvaigždė – po

retkarčiais trumpam sušvinta

supernovos sprogimo susidariusi itin

nauja ryški žvaigždė, vadinama

kompaktiška ir greitai besisukanti žvaigždė.

supernova. Tokia žvaigždė, ma-

tyta netgi dienos metu, buvo pasirodžiusi 1054 m., ją aprašė kinų ir arabų

astronomai.

Astronomai nustatė, kad supernova dažniausiai atsiranda sprogus masy-

viai žvaigždei, kurios masė aštuonis ir daugiau kartų pranoksta Saulės masę.

Tokioje žvaigždėje medžiaga stipriau susispaudžia ir nepaprastai įkaista, tad

branduolinės reakcijos joje vyksta daug greičiau negu Saulės masės žvaigždėje.

Tačiau jos gęsta, kai žvaigždės gelmėse susidaro geležinė šerdis. Juk geležiai

toliau virstant sunkesniais elementais, energija jau nėra išskiriama, o naudo-

jama. Tad žvaigždės šerdis vėsta ir ima trauktis. Į ją krinta išoriniai sluoksniai,

atsitrenkia į šerdį ir įvyksta grandiozinis sprogimas. Žvaigždės skleidžiama

energija staiga padidėja kelis šimtus milijonų kartų.

Neutroninė žvaigždė. Dar keli dešimtmečiai prieš pulsarų atradimą fizikai

teoretikai pabandė išsiaiškinti, kas lieka vietoj masyvios žvaigždės po jos

sprogimo. Jeigu to tankaus objekto masė didesnė nei 1,5 Saulės masės, jis turi

būti nestabilus. Jo viduje veikianti medžiagos traukos jėga yra tokia stipri,

jog ji turi tiesiog sutraiškyti atomus: elektronai įspaudžiami į branduolius,

susijungia su protonais, ir šie virsta neutronais. Taigi ten turėtų atsirasti ma-

ža, nepaprastai tanki žvaigždutė, sudaryta beveik vien iš atomo branduolio

dalelių neutronų.

243

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Tą hipotezę patvirtino ir kartu pul-

sarų mįslę paaiškino Krabo ūko tyrimai.

Šis ūkas – tai 1054 m. stebėtos superno-

vos sprogimo debesis (10.26 pav.), o jo

centre iš tikrųjų buvo aptiktas taisyklin-

gų radijo signalų šaltinis.

Dabar astronomai jau yra sura dę

porą tūkstančių neutroninių žvaigž-

džių. Tai vos 20–30 kilomet rų skers-

mens objektas, su

darytas be

veik

vien iš neutronų (jo riešuto di dumo

10.26 pav. Krabo ūkas – besiplečiantis gabalėlio masė yra tarsi viso dango-

plazmos debesis, susidaręs po

raižio). Tiktai neutroninės žvaigž-

supernovos sprogimo, kuris buvo

dės paviršių dengia geležies atomų

stebėtas Žemėje 1054 m. Ūko

branduolių pluta. Kadangi pirminė

centre yra neutroninė žvaigždė.

žvaigždė sukosi ir turėjo magnetinį

10.27 pav. Neutroninė

žvaigždė dėl savo labai

stipraus magnetinio lauko

skleidžia tik siaurus spindulių

pluoštus iš savo magnetinių

polių. Žvaigždei sukantis,

tie du pluoštai švytruoja

per kosminę erdvę.

244

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

lauką, tai maža neutroninė žvaigždė sukasi labai greitai, o jos magnetinis lau-

kas tampa itin stiprus. Iš jo nagų elektringosios dalelės gali pabėgti tik ties

žvaigždės magnetiniais poliais. Judėdamos su pagreičiu, tos dalelės skleidžia

siaurą radijo bangų ir kitokių spindulių pluoštą (10.27 pav.). Žvaigždei sukan-

tis, tas pluoštas, lyg sklindantis iš rankoje sukamo prožektoriaus, švytruoja ratu.

Kai tos kryptingos radijo bangos užkliudo Žemę, ir yra registruojami taisyklin-

gai pasikartojantys signalai.

Keisčiausias Visatos objektas – juodoji skylė. Jeigu po supernovos sprogimo

žvaigždės liekanos masė viršija tris Saulės mases, jos laukia dar keistesnis likimas.

Šitokia masyvi neutroninė žvaigždė negali egzistuoti: traukos jėga pasidaro to-

kia stipri, kad jokia medžiaga neįstengia atsilaikyti. Žvaigždės liekana traukiasi

toliau iki nepaprastai mažo dydžio, kurį apibūdina vadinamasis gravitacinis

spindulys. Mūsų Žemė taptų tokiu objektu, jeigu būtų suspausta iki riešuto

dydžio; aišku, jai tai negresia. Kas vyksta po to, kai žvaigždė taip susispaudžia,

neįmanoma stebėti: šio keisto objekto trauka neleidžia ne tik dalelėms, bet ir jo-

kiems spinduliams ištrūkti iš jo be galo stipraus traukos lauko. Anot bendrosios

reliatyvumo teorijos, žvaigždė turėtų susitraukti tiesiog į tašką. Toks objektas

buvo pavadintas juodąja skyle.

Vis dėlto galimybė stebėti

juodąją skylę atsiranda, jeigu

juodoji skylė sudaro glaudžią

sistemą su įprastine žvaigžde.

Tuomet toji skylė kaip vam-

pyras siurbia medžiagą iš savo

kaimynės. Dėl pastarosios su-

kimosi medžiaga krinta į juo-

dąją skylę ne tiesiai, o spirale,

tad smarkiai įkaista ir skleidžia

10.28 pav. Juodoji skylė, sudaranti dvinarę

įvairius spindulius (10.28 pav.). sistemą su kita, įprastine, žvaigžde, siurbia šios

Tokia labai intensyvi spindu-

medžiagą. Ta medžiaga krinta spirale į juodąją

liuotė buvo užregistruota ste-

skylę ir sudaro aplink ją šviečiantį diską. Jo

bint dvinares žvaigždes, kurių

ašių kryptimis sklinda spindulių srautai, kurie

ir išduoda ten esant ypatingą objektą.

viena yra įprastinė žvaigždė, o

245

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

kita – didelės masės keistas objektas.

Jo savybių nepavyko paaiškinti kitaip,

kaip tik juodosios skylės hipoteze.

Tad dauguma mokslininkų neabejoja

juodųjų skylių egzistavimu.

O tikri monstrai – net mili-

jardų Saulės masių juodosios sky-

lės – yra atrasti daugelio galaktikų

centruose (10.29 pav.). Jos ten ti-

kriausiai susidarė galaktikų forma-

vimosi pradžioje, kai sparčiai degė

10.29 pav. Supermasyvios juodosios

skylės, esančios M87 galaktikos centre,

labai masyvios žvaigždės ir, tapusios

vaizdas, gautas radijo bangomis. Tamsi

juodosiomis skylėmis, susiliedavo

dėmė jo viduryje – 6,5 milijardo Saulės

viena su kita. Dabar tie monstrai

masių juodosios skylės sritis. O ją supantis mažiau aktyvūs, bet ir toliau vaidina

ryškus žiedas susidaro į juodąją skylę

svarbų vaidmenį galaktikose.

krintant labai įkaitusiai medžiagai.

Mūsų galaktika – Paukščių Takas

Gigantiška žvaigždžių sistema. Giedrią naktį, kai nešviečia Mėnulis, dan-

guje matoma plati balzgana juosta, nusidriekianti per visą skliautą. Tiesa, ją

galima įžvelgti tik būnant užmiestyje ar kalnuose, kur dangaus nešviesina

miesto žiburiai. Lietuviai nuo seno šią juostą vadino Paukščių Taku. Kitose

Europos kalbose labiau paplitęs pavadinimas Pieno Takas. Ta juosta yra

įvairaus pločio, sudaryta iš daugelio šviesesnių sričių, o jas skiria tamsesni

tarpai. Galileo Galilėjus, nukreipęs į Paukščių Taką nedidelį, savo paties

išrastą žiūroną, dar 1610 m. nustatė, kad juostą sudaro gausybė žvaigždžių.

Tai yra gigantiška žvaigždžių sistema, kuriai priklauso ir mūsų Saulė. Tokios

sistemos, tarsi žvaigždžių žemynai ar salos, išsibarstę kosmoso platybėse, va-

dinami galaktikomis. Šis pavadinimas kilęs iš graikiško Paukščių Tako pava-

dinimo (gr. Galaktikos – pieniškas). O Paukščių Takas trumpai vadinamas

246

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Galaktika, ir šį žodį, skiriant nuo ben-

drinio, reikia rašyti iš didžiosios raidės.

Galaktikos sandara. Paukščių Takas

yra eilinė galaktika, nors viena iš di-

desnių. Ji turi disko, storėjančio cen-

tre, formą ir yra sudaryta iš maždaug

300 milijardų žvaigždžių (10.30 pav.).

Sunkiai įsivaizduojamiems kosminiams

atstumams matuoti astronomai varto-

Saulė Centrinė skersė Diskas

ja ilgio vienetą šviesmetį; tai atstumas,

kurį šviesa, sklisdama milžinišku grei-

čiu tuštumoje, įveikia per metus. Taigi

Galaktikos skersmuo yra apie 100 000

šviesmečių, o jos storis ties Saule – apie

1000 šviesmečių. Šį diską iš abiejų šo-

Halas

nų dar supa kamuoliniai žvaigždžių

Kamuolinis spiečius

spiečiai, kuriuose yra tūkstančiai

10.30 pav. Paukščių Tako

žvaigždžių, bei atskiros žvaigždės. Dar

galaktika. Viršuje – vaizdas

toliau driekiasi Galaktikos vainikas,

kryptimi, statmena Galaktikos

kur skrieja jos palydovės – nedidelės

plokštumai; apačioje – vaizdas

galaktikėlės bei tūno paslaptinga tam-

iš disko briaunos pusės.

sioji medžiaga.

Be žvaigždžių, Galaktikoje yra dujų ir dulkių, susitelkusių į didžiulius,

retus debesis. Jie sugeria regimuosius spindulius, dėl to pro optinius telesko-

pus galima stebėti tik nedidelę Galaktikos dalį. Tačiau per tuos kosminius

debesis prasiskverbia radijo bangos ir infraraudonieji spinduliai. Tad astro-

nomai nustatė, kad Galaktika, kaip ir daugelis kitų galaktikų, turi spiralės

formą. Įžiūrimos keturios ir daugiau vijų. Jose daugiausia dujų ir dulkių, ten

įsidega naujos žvaigždės.

Mūsų Saulė yra vienoje iš vidinių vijų. Ji, kaip ir kitos žvaigždės, sukasi

aplink Galaktikos centrą, apskriedama vieną ratą maždaug per 230 milijonų

metų.

247

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Žvelgiant iš tolimo kosmo-

so, Paukščių Takas turėtų at-

rodyti kaip panašaus dydžio ir

formos Andromedos galaktika

(10.31 pav.).

Ryškiausios žvaigždės. Žvel-

giant į dangų plika akimi, dė -

me sį pirmiausia patraukia ryš-

kiau sios žvaigždės. Jų mato-

10.31 pav. Andromedos galaktika – mums

mumas, aišku, priklauso ne tik

artimiausia spiralinė galaktika. Panašiai iš tolo

nuo žvaigždės skleidžiamos

turėtų atrodyti ir mūsiškis Paukščių Takas.

spinduliuotės kiekio, bet ir nuo

atstumo iki jos. Ryškiausios

žvaigždės, regimos mūsų danguje, neskaitant planetų, yra Sirijus Šuns

žvaigždyne, Tolimanas Kentauro žvaigždyne, Arktūras Jaučiaganio žvaigž-

dyne ir Vega Lyros žvaigždyne. Tarp jų tik Arktūras yra milžinė, o kitos

trys – eilinės, bet mums gana artimos žvaigždės. Tiesa, Sirijus, Arktūras ir

Tolimanas iš tikrųjų yra dvinarės žvaigždės, bet matomos kaip viena. Juk

kelių žvaigždžių sistemos yra gana dažnas reiškinys.

Tarp milijardų Galaktiką sudarančių žvaigždžių yra visokiausio dydžio,

amžiaus ir temperatūros. Kai kurios jų vos įžiūrimos pro optinius telesko-

pus, bet tampa ryškiomis žvaigždėmis registruojant jų skleidžiamas radijo

bangas ar Rentgeno spindulius. Taigi dangus atrodo skirtingai stebint jį

įvairiomis elektromagnetinėmis bangomis; tai labai papildo žinias apie

Visatą.

Ypatingos ir gimstančios žvaigždės. Daugiausia astronomų dėmesio susilau-

kia ypatingos žvaigždės. Viena iš įdomesnių – yra Laivo Kilio Eta (atskiro

vardo ji neturi, tad, kaip įprasta astronomijoje, žymima žvaigždyno pava-

dinimu ir graikiško alfabeto raide). Tai viena iš Galaktikos supermilžinių,

ji maždaug šimtą kartų masyvesnė už Saulę, ir skleidžia keturis milijonus

kartų daugiau energijos. Manoma, kad ši žvaigždė gali bet kuriuo momen-

tu sprogti kaip supernova. Laimė, kad ji tolokai nuo Saulės – už 8000

248

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

šviesmečių. Beje, ši superžvaigždė sudaro dvi-

narę sistemą su kita, mažesnės masės žvaigžde

(10.32 pav.).

Verta paminėti, kad sprogti gali netgi bal-

toji nykštukė, gęstanti Saulės tipo žvaigždė.

Jeigu ji yra kitos žvaigždės, ypač raudonosios

milžinės, kaimynystėje, pastarosios medžiaga,

pertekėdama į nykštukę, gali padidinti šios ma-

sę virš kritinės ribos – pusantros Saulės masės.

Tuomet baltoji nykštukė staiga ima trauktis ir 10.32 pav. Superžvaigždė,

sprogsta. Taip sušvinta kito tipo supernova.

kurios masė maždaug šimtą

kartų viršija Saulės masę,

Galaktikoje vienu metu stebimos tokių esanti Laivo Kilio žvaigždyne.

pačių žvaigždžių įvairios stadijos, taigi ga-

Kosminės observatorijos

lima išsiaiškinti jų evoliuciją. Dujų ir dul-

„Chandra“ nuotrauka,

kių debesys – tikri žvaigždžių inkubatoriai, gauta Rentgeno spindulių

ten nuolat gimsta naujos žvaigždės; visoje diapazone. Žvaigždę supa

Galaktikoje – maždaug dešimt per metus. šviečiantis ūkas, kuris liudija

Tiesa, jei susispaudžiančio telkinio masė yra apie kadaise įvykusį žvaigždės

sprogimą. Dar galingesnis

maža, temperatūra jo viduje būna per žema

sprogimas jos laukia

vandenilio termobranduolinei reakcijai įsi- ateityje: ši žvaigždė turėtų

degti. Tokia neįsižiebusi žvaigždutė vadinama

sušvisti kaip supernova.

rudąja nykštuke, ji skleidžia tik infraraudo-

nuosius spindulius.

Paslaptingasis Galaktikos centras. Jis yra Šaulio žvaigždyno kryptimi, ten

Paukščių Tako juosta plačiausia ir šviesiausia. Deja, ta sritis matoma tik Pietų

pusrutulyje. Be to, centrą užstoja dujų ir dulkių debesys, pro juos prasiskverbia

tik infraraudonieji, Rentgeno spinduliai ir radijo bangos. Jie liudija ten esant

ypatingą objektą (10.33 pav.). Aplink jį dideliais greičiais skrieja žvaigždės, sukasi

plazmos srautai. Tai įrodo Galaktikos centre esant didelės masės juodąją skylę.

Ji nėra tokia masyvi kaip kai kuriose kitose galaktikose – tik maždaug keturių

milijonų Saulės masių. O svarbiausia, ši juodoji skylė nėra aktyvi, nes į ją krinta

santykinai nedaug jos aplinkoje esančios medžiagos. Jeigu ji pabustų ir imtų

skleisti daug skvarbiųjų spindulių, jie keltų pavojų gyvybei Žemėje. Laimė, tas

249

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

10.33 pav. Masyvi juodoji skylė, esanti mūsų Galaktikos centre. Kairėje – tos

srities nuotrauka, gauta kosminės rentgeno observatorijos „Chandra“. Juodoji

skylė yra tapatinama su intensyviu radijo bangų šaltiniu Sgr A*. Dešinėje – šio

objekto nuotrauka, tiesa, gauta ne regimaisiais spinduliais, o radijo bangomis.

Tamsi dėmė viduryje – juodoji skylė, o ją supa šviečiantis plazmos žiedas.

monstras snūduriuoja, ir tegu sau ilsisi,

truputį paknarkdamas.

Galaktikų grupės, spiečiai ir superspiečiai. Galaktikos irgi yra linku-

sios sudaryti įvairaus dydžio sistemas.

Paukščių Takas kartu su dar maždaug

penkiomis dešimtimis didesnių ir ma-

10.34 pav. Galaktikų spiečius

žesnių galaktikų įeina į Vietinę gru-

Skulptoriaus žvaigždyne. Spiečiaus

pę. Mūsų artimiausios kaimynės yra

atstumas nuo Žemės – apie 3,5

Didysis Magelano Debesis bei Mažasis

milijardo šviesmečių, o dydis – apie

Magelano Debesis, juos galima įžiūrėti

5 milijonus šviesmečių. Hablo

kosminio teleskopo nuotrauka.

ir plika akimi (deja, tik Pietų pusrutu-

lyje). Malonu, kad mūsiškė galaktika

nėra eilinė tos grupės narė, o kartu su

Andromedos ir Trikampio galaktiko-

mis išsiskiria dydžiu (10.34 pav.).

250

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Dar didesni galaktikų dariniai vadinami spiečiais ir superspiečiais.

Pastarieji tęsiasi net iki 150 milijonų šviesmečių. Astronomai įžvelgė, kad

superspiečiai sudaro tarsi briaunas ir sieneles milžiniškų korių, o šių viduje

beveik visiškai nėra galaktikų. Vis dėlto dar didesniais – milijardo šviesme-

čių atstumais Visatą galima laikyti vienalyte.

Visatos Didysis sprogimas

Kaip atsirado Visata? Kitos galaktikos yra labai nutolusios nuo Paukščių

Tako. Šiaurės pusrutulyje plika akimi, kaip blyškią dėmelę, galima įžiūrėti

tik artimiausią mums didžiąją galaktiką Andromedą. Ji, kaip ir tolimesnės,

vien pro teleskopą matomos galaktikos, ilgą laiką buvo vadinama ūku. Tik

XX a. pradžioje kai kuriuose ūkuose pavyko įžvelgti atskiras žvaigždes ir

nustatyti atstumus iki jų. Tapo aišku, kad Visatoje yra daugybė žvaigždžių

sistemų, panašių į Paukščių Taką. Tiriant iš jų atsklindančią šviesą, nusta-

tytas įdomus dėsningumas – visos galaktikos, išskyrus keletą kaimyninių,

tolsta nuo mūsų, ir tuo didesniu greičiu, kuo galaktika yra toliau. Tai pri-

mena sviedinio sprogimo vaizdą, kai jo skeveldros išlaksto į visas puses.

Tad buvo iškelta hipotezė, kad Visata atsirado iš nepaprastai mažo ir tan-

kaus pradinio objekto įvykus jo Didžiajam sprogimui. Amerikiečių fizikas

Džordžas Gamovas (George Gamow) išplėtojo Visatos raidos tuoj po šio

sprogimo teoriją. Ji paaiškino, kodėl Visatoje yra daugiausia vandenilio ir

helio, taip pat numatė, kad kosmose iki šiol turi klajoti tuo ankstyvuoju

laikotarpiu atsiradusi spinduliuotė, ir ji iš tikrųjų buvo aptikta. Visatos evo-

liucijos po Didžiojo sprogimo teorija buvo patvirtinta ir patikslinta dau-

gelio mokslininkų. Nustatyta, kad tas sprogimas įvyko prieš 13,8 milijardo

metų.

Trumpa Visatos istorija. Mokslininkai dar tebeieško atsakymo į patį sun-

kiausią klausimą: kodėl įvyko Didysis sprogimas? Tačiau tolesnė Visatos

raida jau gana gerai aprašyta, ir tos išvados patvirtintos stebėjimais. Tuoj

po sprogimo Visata buvo daug mažesnė už aguonos grūdą ir nepaprastai

251

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

karšta. Tačiau ji labai greitai plėtėsi. Pirmosiomis sekundėmis susidarė įvai-

rios elementariosios dalelės, jos virto kitomis dalelėmis. Po 10 sekundžių

prasidėjo protonų (vandenilio branduolių) jungimosi į helio branduolius

reakcija. Visatai plečiantis ir auštant, ta reakcija truko tik dvidešimt minu-

čių, todėl tik mažesnė vandenilio dalis virto heliu. Šie du elementai ir dabar

vyrauja Visatoje. Maždaug po 300 000 metų plazmos kamuolio temperatūra

sumažėjo tiek, kad atomų branduoliai susijungė su elektronais ir atsirado

paprasčiausi atomai. Veikiami visuotinės traukos, jie sudarė milžiniškus dujų

debesis, kurie per šimtus milijonų metų virto galaktikomis, o jų viduje iš

mažesnių telkinių įsižiebė žvaigždės.

Masyvios žvaigždės sparčiai degė, jų gelmėse gaminosi vis sunkesni che-

miniai elementai, bet tik iki geležies. O vykstant supernovų sprogimams bei,

kaip neseniai paaiškėjo, susiliejant dviem artimoms neutroninėms žvaigž-

dėms, susidarydavo dar sunkesnių elementų, kurie buvo išblaškomi po kos-

minę erdvę. Iš tų praturtintų įvairiais cheminiais elementais dujų ir dulkių

debesų formavosi vėlesnių kartų žvaigždės, tarp jų ir Saulė; kai kuriose jų

planetose tapo įmanoma rastis gyvybei.

Didysis

sprogimas

10–36

10–5 sekundės

300 000 metų

10–15 mlrd. m.

Neutronų ir protonų

sekundės

Susidarė pirmieji

Susidarė dabartinė Visata

Infliacijos susidarymas

atomai

era

iš kvarkų

3 minutės

Susidarė vandenilio ir

10–43 sekundės 10–11 sekundės

300 milijonų metų

Kvantinės

Išsiskyrė

helio branduoliai

Susidarė pirmosios

gravitacjos era stiprioji, silpnoji,

žvaigždės, galaktikos

elektromagnetinė ir

ir kvazarai

gravitacinė jėgos

10.35 pav. Visatos raida po Didžiojo sprogimo.

252

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

Visata plečiasi greitėjančiai. Tolesnis Visatos likimas ne mažiau įdomus

klausimas negu jos pradžios problema. Teoriškai galimi įvairūs variantai – ji

plečiasi be galo, tas plėtimasis lėtėja arba po kurio laiko ji pradeda trauktis.

Kuris variantas atitinka realybę, galėjo atsakyti tik Visatos tyrimai. XX a.

pabaigoje dvi mokslininkų grupės, apie dešimtmetį stebėjusios tolimiau-

sias supernovas, įsižiebiančias, sprogstant baltosioms nykštukėms dvinarėse

žvaigždžių sistemose, nepriklausomai padarė tą pačią išvadą: Visata plečiasi

greitėjančiai. Taigi galaktikos vis tols vienos nuo kitų, medžiaga sklaidysis

ir retės.

Tarp galaktikų veikianti visuotinė trauka turėtų lėtinti Visatos plėtimąsi.

Vadinasi, galaktikas greitina dar nežinoma jėga. Spėjama, kad šia jėga me-

džiagą veikia vakuumas. Taip fizikai pervadino tuštumą, nes paaiškėjo, jog

erdvė, kurioje nėra medžiagos, iš tikrųjų turi tam tikrų fizinių savybių, gali

sąveikauti su medžiaga. Tos sąveikos energija buvo pavadinta tamsiąja ener-

gija. Jos prigimtį mokslininkai dar tik aiškinasi.

Tamsioji medžiaga. Neskaitant paslaptingos tamsiosios energijos, Visatoje

dar egzistuoja ir nežinoma tamsioji medžiaga.

Iš žvaigždžių judėjimo galaktikoje galima nustatyti jos visos masę.

Pasirodo, kad galaktikos masė yra daug didesnė negu jas sudarančių žvaigž-

džių ir tarpžvaigždinių dujų bei dulkių masių suma. Sistemingi tyrimai įro-

dė, kad tos paslaptingos medžiagos turi būti ne tik galaktikos viduje, bei

ir sudaryti aplink ją toli nusitęsiantį vainiką. Toji ne iš atomų ar žinomų

elementariųjų dalelių sudaryta medžiaga buvo pavadinta tamsiąja medžiaga,

nes nešviečia ir neskleidžia jokių mūsų prietaisais registruojamų elektromag-

netinių bangų.

Tamsiąją medžiagą, kuri, matyt, atsirado po Didžiojo sprogimo, įma-

noma aptikti tik iš jos gravitacinio poveikio įprastinei medžiagai. Taigi

egzistuoja tarsi antrasis – nematomas pasaulis, beveik nesusietas su mūsų

pasauliu, bet esantis toje pačioje erdvėje. Tamsioji medžiaga gali būti greta

mūsų, netgi mūsų kūne, o mes to niekaip nejusime. Fizikai įvairiais būdais

253

BE K R A Š T I S KOSMOSA S

stengiasi atskleisti jos prigimtį. Tikimasi, kad tai pavyks per artimiausią de-

šimtmetį, ir tamsiosios medžiagos mįslės įminimas taps didžiausia mokslo

sensacija.

Nors tamsioji medžiaga ir tamsioji energija tebėra neištirtos, bet, re-

miantis Visatos raidos bei kitais duomenimis, įmanoma gana tiksliai įver-

tinti jų indėlį į bendrą Visatos masę. Tiesa, tamsiosios energijos dalį reikia

perskaičiuoti į masę naudojantis sąryšiu E = mc 2. O rezultatas stebinantis: tik 5 proc. Visatos masės sudaro įprastinė medžiaga, o 27 proc. – tamsioji

medžiaga ir net 68 proc. – tamsioji energija. Taigi didžioji Visatos dalis, kaip

ir povandeninė ledkalnio dalis, yra paslėpta nuo mūsų; yra dėl ko sukti galvą

astrofizikams.

Antropinis principas ir daugelio visatų hipotezė. Mokslininkai, tiriantys

gyvybės Žemėje atsiradimą ir jos galimybę kitų žvaigždžių planetose, padarė

tokią stebinančią išvadą: Visatos savybės yra būtent tokios, kokios reikalingos,

kad galėtų atsirasti ir vystytis gyvybė. Tai buvo pavadinta antropiniu principu

(gr. antropos – žmogus). Visatos raidą lėmė tuoj po Didžiojo sprogimo su-

sidariusių pagrindinių elementariųjų dalelių ir sąveikų tarp jų savybės. Jeigu

jos tik truputį skirtųsi, Visata nebūtų tinkama gyvybei. Antai protono ma-

sei esant didesnei vos dviem tūkstantosiomis dalimis, jis virstų neutronu ir

atomai negalėtų susidaryti. Jeigu stiprioji sąveika tarp elementariųjų dalelių

būtų truputį stipresnė, ankstyvojoje Visatoje visas vandenilis būtų virtęs

heliu. Tad nebeliktų pagrindinio žvaigždžių energijos šaltinio ir neatsirastų

vandens – būtinos gyvybei medžiagos. Taigi šių ir kitų apribojimų labirintu

Visata turėjo nueiti gana siaurą raidos kelią, kad joje gyvybė ir jos aukščiausia

forma – žmogus – galėtų egzistuoti.

Antropinis principas tarsi liudija, kad Visata yra sukurta pagal tikslų

planą. Paradoksą išsprendžia neseniai iškelta hipotezė, kad tuoj po Didžiojo

sprogimo, vykstant labai sparčiam plėtimuisi, galėjo atsirasti daugybė visatų.

Jos turi skirtingas savybes, jose veikia skirtingi dėsniai. Tik kai kuriose iš jų

yra galima gyvybė. Mūsų Visata kaip tik atitinka tokį retą atvejį.

254

Pavei kslėlių ša ltinia i

Paveikslėlių šaltiniai

1.1 pav. http://9-fordham.wikispaces.com/file/view/

em_spectrum.jpg/244287321/em_spectrum.jpg

1.2 pav. http://9-4fordham.wikispaces.com/file/view/ircat.gif/244275851/ircat.gif

1.3 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/

lt/2/29/Elektromagnetinis_laukas.JPG

1.4 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/3/38/FOCS-1.jpg

1.5 pav. http://insidescience.org/polopoly_fs/1.918!image/671260397.

jpg_gen/derivatives/landscape_490/671260397.jpg

1.6 pav. http://timemachine.irasai.hu/galeria/45853.jpg

1.7 pav. https://ru.wikipedia.org/

wiki/%D0%91%D0%BE%D0%B7%D0%BE%D0%BD_%D0%A5%D0%B8%D0%B3%

D0%B3%D1%81%D0%B0#/

media/%D0%A4%D0%B0%D0%B9%D0%BB:CMS_Higgs-event.jpg

1.8 pav. J. Ongena. Introduction to fusion and important research topics in tokamak research. Seminaras „Joint Research Centers in EU“, Vilnius, 27 February 2008.

1.9 pav. http://www.technologijos.lt/upload/image/n/technologijos/

energija_ir_energetika/straipsnis-10019/747E8AAC27E0545.jpg

1.10 pav. http://namusildymas.lt/wp-content/

uploads/2011/01/6kW-saules-elektrines-veo-energy.jpg

2.2a pav. http://femhub.com/wp-content/uploads/2012/11/cammie3.png

2.2b pav. http://cdn.c.photoshelter.com/img-get/

I0000Dq1WUgjb5jU/s/600/3047087.jpg

2.2c pav. http://tomaandreea.weebly.com/

uploads/1/0/2/5/10254911/5337874_orig.jpg

2.3 pav. http://web2.gyldendal.no/undervisning/felles/pixdir20/

data/archive_specific/senit_sf/image_fullsize/04_13.jpg

2.4a pav. https://www.eriereader.com/image/scale/auto/auto/

articles/275px-Benzene_Structural_diagram_1488307946.jpg

2.4b pav. http://www.mgtpetroil.com/pageimage/1414.jpg

2.5 pav. http://njscuba.net/zzz_artifacts/protein_1.gif

2.6 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/3/31/ProteinStructure.jpg/800px-ProteinStructure.jpg

255

Pavei kslėlių ša ltinia i

2.7 pav. http://ecos.org.ua/wp-content//oymyakon-ecos.jpg

2.8 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/03/

Liquid-water-and-ice.png/800px-Liquid-water-and-ice.png

2.9 pav. http://butane.chem.uiuc.edu/pshapley/GenChem1/

L20/Sodium-chloride-unit-cell-3D-ionic.png

2.10 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/

commons/f/f8/Eight_Allotropes_of_Carbon.png

2.10 e pav. http://www.materialsgate.de/thumb/r/fbwr.jpg

2.11 pav.  http://boards.weddingbee.

com/?bb_attachments=338140&bbat=42119&inline

2.12 pav. http://inadiscover.com/galleries/projects/cape2.jpg

2.13 pav. http://inadiscover.com/galleries/projects/cape2.jpg

3.1 pav. http://cdn.physorg.com/newman/gfx/news/hires/2011/howcommonare.jpg

3.2 pav. Physics World, 2012, Vol. 25, No. 6, p. 41.

3.3 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/

commons/0/00/IMG_2124_Everest.jpg

3.4 pav. Žemė. V.: Alma littera, 2004, p. 48.

3.5 pav. http://cosscience1.pbworks.com/f/1248192657/Module10-001.gif

3.6 pav. http://mkp.emokykla.lt/geografija/paveikslai/158069093113_02z.jpg

3.7 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/

af/Vesuvius_from_plane.jpg/800px-Vesuvius_from_plane.jpg

3.8 pav. https://dollarflightclub.com/wp-content/

uploads/2021/01/old-faithful-yellowstone-1024x685.jpg

3.9 pav. Ar žinai? Išsilavinimo pagrindai. V.: Alma littera, 2010, p. 255.

3.10 pav. http://www.ema.gov.au/www/ema/rwpgslib.nsf/GraphicFilesPersonal/

(A96D9A49EA98CFE780B96F6EE5A027F4)~Cyclone+Eye+Large/$FILE/

cyclone_eye_large.jpg

3.11 pav. Žemė. V.: Alma littera, 2004, p. 460.

3.12 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/88/

Fargo_Sundogs_2_18_09.jpg/1280px-Fargo_Sundogs_2_18_09.jpg

3.13 pav. http://www.zurnalasmiskai.lt/assets/

images/1203images/1203_05_KlimatoKaita1.jpg

3.14 pav. https://lt.wikipedia.org/wiki/Lietuvos_demografija#/

media/Vaizdas:Population_of_Lithuania_1915-2014.png

256

Pavei kslėlių ša ltinia i

3.15 pav. http://mamasminerals.com/product_images/i/amber_fos_da2__91829.jpg

3.16 pav. http://ars.els-cdn.com/content/image/1-s2.0-S1040618208000606-gr2.jpg

3.17 pav. http://www.balsas.lt/08/14/lietuvoscentras.jpg

4.1 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2c/

DNA-fragment-3D-vdW.png/544px-DNA-fragment-3D-vdW.png

4.4a pav. https://image3.slideserve.com/5574807/mogaus-chromosomos-n.jpg

4.4b pav. G. Williams. Biologija tau. I d. V.: Alma littera, 2008, p. 113.

4.5 pav. Visuotinė lietuvių enciklopedija, t. 11. V.: Mokslo

ir enciklopedjų institutas, 2007, p. 550.

4.6 pav. http://amm-mcrc.org/Bioresources/studentspages/

all_students_work/jenish/images/cb2.jpg

4.7a pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1a/Charles_

Darwin_by_G._Richmond.jpg/397px-Charles_Darwin_by_G._Richmond.jpg

4.7b pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/22/HMS_

Beagle_by_Conrad_Martens.jpg/800px-HMS_Beagle_by_Conrad_Martens.jpg

4.8 pav. http://mamaliberty.files.wordpress.com/2009/12/phoenix-firebird.jpg

4.9 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/1/14/Gatto_europeo4.jpg/260px-Gatto_europeo4.jpg

4.10 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/76/

Blue_Linckia_Starfish.JPG/450px-Blue_Linckia_Starfish.JPG

4.11 pav. https://www.delfi.lt/sveikata/sveikatos-naujienos/

pso-sunerimo-del-naujos-koronaviruso-atmainos-ji-perduodama-

lengviau-uz-bet-kuri-kita-zinoma-varianta.d?id=92204907

4.12 pav. http://www.technologijos.lt/upload/image/n/mokslas/

gamta_ir_biologija/S-28325/boletus_edulis.jpg

4.13 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/

commons/7/71/Amanita_phalloides.jpg

4.14 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/32/General_

Sherman_Tree_2013.jpg/259px-General_Sherman_Tree_2013.jpg?20130925183149

4.15 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a8/

Adansonia_grandidieri04.jpg/450px-Adansonia_grandidieri04.jpg

4.16 pav. http://www.parasiticplants.siu.edu/

Rafflesiaceae/images/RafflesiaArnFlw3.jpg

4.17 pav. http://www.efoto.lt/files/images/11845/058%20%5B800x600%5D.jpg

257

Pavei kslėlių ša ltinia i

4.18 pav. http://www.efoto.lt/files/images/25773/1_4_3.preview.jpg

4.19 pav. http://www.cactuslovers.com/cactus-farm10.jpg

4.20 pav. http://www.forumgarden.com/forums/attachments/current-

events/446d1101062686-israel-hit-worst-locust-plague-since-1950s-1.jpg

4.21 pav. http://www.qrz.lt/lyff/image/machaonas.jpg

4.22 pav. http://www.uksearchindex.com/dinosaur.jpg

4.23 pav. http://i287.photobucket.com/albums/ll129/ahimsaya/DSC05298.jpg

4.24 pav. http://www.birdfinders.co.uk/images/

ethiopia/kori-bustard-ethiopia-2010.jpg

4.25 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7f/White_

Stork_distribution_map-en.svg/800px-White_Stork_distribution_map-en.svg.png

4.26 pav. http://www.itsnature.org/wp-content/uploads/2010/06/european-eel.jpg

4.27 pav. https://s.yimg.com/os/en-us/video/video.discoverychannel2.

testtube.com/371d3b78291dcf337db17aa453255c34

4.28 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/4/49/Bee_dance.png/275px-Bee_dance.png

4.29 pav. http://www.balsas.lt/05/04/delfinariumas_px600.jpg

4.30 pav. http://blog.theavclub.tv/wp-content/uploads/2007/05/chimpanzee.jpg

4.31 pav. G. Isokas. Lietuvos girių ir medžių istorija. V.: Mintis, 2007, p. 87.

4.32 pav. https://www.vle.lt/tmp/vle-images/80015_1.jpg

4.33 pav. https://lt.wikipedia.org/wiki/Lietuvos_raudonoji_knyga#/

media/Vaizdas:Lietuvos_raudonoji_knyga_2007.jpg

4.34a pav. http://farm3.static.flickr.com/2551/3713561114_fdf6926f6d.jpg

4.34b pav. http://3.bp.blogspot.com/-1JEY-nMX1PI/Tuu5lq1AwBI/

AAAAAAAABr4/8aKIskKzPoE/s1600/geltonskruostis+zaltys+%252817%2529.JPG

5.1 pav. http://www.arthursclipart.org/prehistoricman/cave/tools%205.gif

5.2 pav. http://realhistoryww.com/world_history/ancient/images_eman/erectus.jpg

5.3 pav. Žemė. V.: Alma littera, 2004, p. 41.

5.4 pav. http://images2.fanpop.com/images/photos/3200000/

Olsen-Twins-stars-childhood-pictures-3288022-2015-2560.jpg

5.5 pav. http://static.guim.co.uk/sys-images/Sport/Pix/

pictures/2012/8/5/1344200215879/Usain-Bolt-wins-011

258

Pavei kslėlių ša ltinia i

https://www.theguardian.com/sport/2012/aug/05/

olympics-100m-final-usain-bolt-live

5.6 pav. http://driele.blogas.lt/files/2009/08/alekna_v_20010808_gh_l.jpg

5.7 pav. http://static.tvtropes.org/pmwiki/pub/images/Leonardo_by_himself.jpg

5.8 pav. http://pdxretro.com/wp-content/uploads/2011/01/isaac-newton-main.jpg

6.1 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4b/

Map_of_fertile_cresent.svg/488px-Map_of_fertile_cresent.svg.png

6.2 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/9/91/Maler_der_Grabkammer_des_Sennudem_001.

jpg/800px-Maler_der_Grabkammer_des_Sennudem_001.jpg

6.3 pav. Istorija. I t. V.: Baltos lankos, 1994, p. 65.

http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/b/bf/SAG.svg/800px-SAG.svg.png

6.4 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/19/

Cuneiform_script2.png/359px-Cuneiform_script2.png

6.5 pav. Istorija. I t. V.: Baltos lankos, 1994, p. 66.

6.6 pav. http://cdn2.list25.com/wp-content/uploads/2014/12/

www.digital.bg-2c3affdc20eabf13db93ea162ef0bcf1.jpg

6.7 pav. http://www.learner.org/courses/worldlit/media/

odyssey/slideshow/slideshow_04_lg.jpg

6.8 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/da/

The_Parthenon_in_Athens.jpg/800px- The_Parthenon_in_Athens.jpg

6.9 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/

commons/a/a8/Pythagoras-M%C3%BCnz.JPG

6.10 pav. http://1x57.com/wp-content/uploads/2012/09/marble-aristotle.jpeg

6.11 pav. C. Sagan. Cosmos. Random House, 1980, p. 68.

6.12 pav. http://maryourmother.net/Coliseo.jpeg

6.13 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/

f8/Printer_in_1568-ce.png/465px-Printer_in_1568-ce.png

6.14 pav. Ahttp://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/95/

Columbus_Taking_Possession.jpg/792px-Columbus_Taking_Possession.jpg

6.15 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6f/

Sandro_Botticelli_-_La_nascita_di_Venere_-_Google_Art_Project.jpg/800px-

Sandro_Botticelli_-_La_nascita_di_Venere_-_Google_Art_Project.jpg

259

Pavei kslėlių ša ltinia i

6.16 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ec/Mona_

Lisa%2C_by_Leonardo_da_Vinci%2C_from_C2RMF_retouched.jpg/402px-

Mona_Lisa%2C_by_Leonardo_da_Vinci%2C_from_C2RMF_retouched.jpg

6.17 pav. http://www.picturescolourlibrary.co.uk/loreswithlogo/2865374.jpg

6.18 pav. http://www.aphorism4all.com/images/1339070372.jpg

6.19 pav. http://www.lowdensitylifestyle.com/media/

uploads/2011/01/albert-einstein2.jpg

6.20 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6e/

Dolly_face_closeup.jpg/800px-Dolly_face_closeup.jpg

6.21 pav. http://lust4rust.co/Gallery/Bikini-Atoll/Hiroshima-Blast.jpg

6.22 pav. http://mightyohm.com/blog/wp-content/

uploads/2010/10/EC101_Layout_50.jpg

6.23 pav. http://www.northhollyhood.com/wp-content/

uploads/2010/10/The-Little-Prince.png

6.24 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/9/9f/

Beatles_ad_1965_just_the_beatles_crop.jpg

6.25 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5c/

Claude_Monet%2C_Impression%2C_soleil_levant%2C_1872.jpg/780px-

Claude_Monet%2C_Impression%2C_soleil_levant%2C_1872.jpg

6.26 pav. http://3.bp.blogspot.com/-Eo22DL_CWGM/T5XDjnx5g-I/

AAAAAAAABTI/IWsXs_xRFrc/s1600/scream-16_6155.jpg

6.27 pav. http://www.museyon.com/blog/wp-content/

uploads/2010/01/Van-Gogh-Night-Cafe.jpg

6.28 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/en/3/39/Kandinsky_white.jpg

6.29 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/e/e1/HenryMoore_RecliningFigure_1951.jpg/800px-

HenryMoore_RecliningFigure_1951.jpg

6.30 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/56/

The_Thinker%2C_Rodin.jpg/450px-The_Thinker%2C_Rodin.jpg

6.31 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/

commons/8/88/New-York-Jan2005.jpg

6.32 pav. http://www.realestatewebmasters.com/blogs/

uploads/palmjebelali9ry%20small.jpg

260

Pavei kslėlių ša ltinia i

6.33 pav. https://reformacija.lt/wordpress/wp-content/

uploads/2015/09/karalius-Mindaugas.jpg

6.34 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c2/

Seal_of_Vytautas_the_Great.jpg/800px-Seal_of_Vytautas_the_Great.jpg

6.35 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/

commons/3/3a/Mazvydo_katekizmas.jpg

6.36 pav. https://maironiomuziejus.lt/wp-content/uploads/2021/05/

Paminklas-S.-Daukantui-Papileje.-Autorius-%E2%80%93-

Vincas-Grybas-pastatytas-1930-m.-2018-m..jpg

6.37 pav. https://www.aidas.lt/app/webroot/uploads/

userfiles/images/2017/BALANDIS/ausra.jpg

6.38 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/

commons/0/0b/Karaliu_pasaka.jpg

6.39 pav. https://s1.15min.lt/static/cache/

NjcweCwsODEyMjM4LG9yaWdpbmFsLCxpZD02MzMzODU0JmRhdGU9MjAy

MiUyRjAxJTJGMzEsOTczMTg5NzAx/regimantas-adomaitis-61f70dcf95499.jpg

6.40 pav. https://www.lb.lt/lt/kolekcines-ir-progines-monetos-sarasas/

moneta-skirta-fizikai

6.41 pav. http://25.media.tumblr.com/tumblr_lvnp13D70k1qbn5m1o1_500.jpg

7.1a pav. http://www.math.rochester.edu/people/faculty/

jnei/PageMill_Resources/image16.gif

7.1b pav. http://www.fractalizer.de/en/fract11.jpg

7.2pav. http://www.euphoria-magazine.com/images/

stories/nature/Avalanche/avalanche-(0).jpg

7.3 pav. http://www.gardenvisit.com/assets/madge/

delphi_1812_jpg/600x/delphi_1812_jpg_600x.jpg

7.4 pav. http://csirohelixblog.files.wordpress.com/2012/10/ball_lightning.jpg

7.5 pav. В.В. Мигулин, Ю.В. Платов. Аномальные явления.

Насколько они аномальны? Наука в СССР, 1985, № 6, c. 94.

7.6 pav. http://image.shutterstock.com/display_pic_with_

logo/87611/87611,1187990965,4/stock-vector-vector-gold-circle-with-

the-signs-and-the-constellations-of-the-zodiac-4861180.jpg

7.7 pav. http://farm6.static.flickr.com/5245/5226032648_279f4169e3.jpg

261

Pavei kslėlių ša ltinia i

8.1 pav. http://www.faculty.umb.edu/gary_zabel/Courses/Phil%20281/

Philosophy%20of%20Magic/Paleolithic%20Art/cave_painting_l.jpg

8.2 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/f/fa/

COLLECTIE_TROPENMUSEUM_Een_shamaan_op_Zuid-

Boeroe_bezweert_boze_geesten_de_kinderen_te_verlaten_waarbij_

hij_een_geldstuk_en_een_sirihnoot_offert_TMnr_10001031.jpg

8.3 pav. http://blog.lrytas.lt/burgis/files/2011/09/kvadr.jpg

8.4 pav. http://mw2.google.com/mw-panoramio/photos/medium/18304707.jpg

8.5 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/3/38/World-religions.PNG/800px-World-religions.PNG

8.6 pav. R. Rimantienė. Akmens amžiaus žvejai prie Pajūrio

lagūnos. V.: Lietuvos nacionalinis muziejus, 2005, viršelis.

8.7 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/7/75/

Tobu_World_Square_St_Peters_Basilica_2.jpg

8.8 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/0/01/Shiva_Bangalore_.jpg/607px-Shiva_Bangalore_.jpg

8.9 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b8/

Gandhara_Buddha_%28tnm%29.jpeg/361px-Gandhara_Buddha_%28tnm%29.jpeg

8.10 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/9/92/Al-Haram_mosque_-_Flickr_-_Al_Jazeera_English.

jpg/800px-Al-Haram_mosque_-_Flickr_-_Al_Jazeera_English.jpg

9.1 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/6/63/Chinese_rocket.gif

9.2 pav. https://www.vle.lt/straipsnis/kazimieras-semenavicius/#gallery1-1

9.3 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/

commons/8/8c/Siemenowicz_rocket.png

9.4 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/d/

de/V-2_Rocket_On_Meillerwagen.jpg

9.5 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/e/e8/Tomahawk_Block_IV_cruise_missile_-crop.

jpg/800px-Tomahawk_Block_IV_cruise_missile_-crop.jpg

9.6 pav. https://www.euractiv.com/wp-content/uploads/

sites/2/2022/01/Stinger-missile-800x450.jpg

9.7 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/c/c3/Ap4-s67-50531.jpg/473px-Ap4-s67-50531.jpg

262

Pavei kslėlių ša ltinia i

9.8 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d3/

Atlantis_taking_off_on_STS-27.jpg/800px-Atlantis_taking_off_on_STS-27.jpg

9.9 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/54/

Convert_ru_kosmos077.jpg/416px-Convert_ru_kosmos077.jpg

9.10 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8d/

GPS_Satellite_NASA_art-iif.jpg/748px-GPS_Satellite_NASA_art-iif.jpg

9.11 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fe/

STS-103_Hubble_EVA.jpg/604px-STS-.10 103_Hubble_EVA.jpg

9.12 pav. http://www.worldculturepictorial.com/images/content/

international-space-station_destiny_laboratory.jpg

9.13 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/80/Arts_et_

Metiers_Pascaline_dsc03869.jpg/800px-Arts_et_Metiers_Pascaline_dsc03869.jpg

9.14 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/4/4e/Eniac.jpg/785px-Eniac.jpg

9.15 pav. R. Karazija. Žalias teorijos medis. V.:Inforastras, 2003, Įklija, p. IX.

9.16 pav. http://www.smev.de/flags/images/24-166.jpg

9.17 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/

d2/Internet_map_1024.jpg/600px-Internet_map_1024.jpg

9.18 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/1/18/Icannheadquarters.jpg/785px-Icannheadquarters.jpg

9.19 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/5/50/Clay-golem.jpg/450px-Clay-golem.jpg

9.20 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/8/8a/

Automation_of_foundry_with_robot.jpg

9.21 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/9/92/TOPIO_3.jpg/800px-TOPIO_3.jpg

9.22 pav. http://www.biofotonika.ff.vu.lt/wp-content/

uploads/2012/06/SenBio_7-skyrius.pdf

9.23a pav. http://g1.dcdn.lt/images/pix/dronas-68394784.jpg

9.23b pav. https://g4.dcdn.lt/images/pix/ruduo-lietuvoje-69435138.jpg

9.24 pav. http://assets.nydailynews.com/polopoly_

fs/1.371156!/img/httpImage/image.jpg

10.1 pav. https://pbs.twimg.com/media/Fao6VstVsAAPVde?format=jpg&name=small

263

Pavei kslėlių ša ltinia i

10.2 pav. http://images.nationalgeographic.com/wpf/media-live/

photos/000/573/cache/space206-lunar-mountains_57314_600x450.jpg

10.3 pav. http://www.optcorp.com/images2/articles/full-full_09_18_2007_18__ter.jpg 10.4 pav. http://rwrant.co.za/wp-content/uploads/2012/08/

Neil-Armstrong-on-The-Moon.jpg

10.5 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a8/NASA-

Apollo8-Dec24-Earthrise.jpg/600px-NASA-Apollo8-Dec24-Earthrise.jpg

10.6 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b4/

The_Sun_by_the_Atmospheric_Imaging_Assembly_of_NASA%27s_Solar_

Dynamics_Observatory_-_20100819.jpg/628px-The_Sun_by_the_Atmospheric_

Imaging_Assembly_of_NASA%27s_Solar_Dynamics_Observatory_-_20100819.jpg

10.7 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1c/

Solar_eclipse_1999_4_NR.jpg/609px-Solar_eclipse_1999_4_NR.jpg

10.8 pav. http://www.nasa.gov/images/content/506456main_FAQ5.jpg

10.9 pav. http://www.cynicologist.com/wp-content/uploads/2011/02/

sun-magnetosphere-cusp-auroras-solar-wind.jpg

10.10 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/55/

Solar_Life_Cycle.svg/600px-Solar_Life_Cycle.svg.png

10.11 pav. https://lt.wikipedia.org/w/index.php?curid=522870

10.12 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/8/82/Mars_and_Syrtis_Major_-_GPN-2000-000923.

jpg/600px-Mars_and_Syrtis_Major_-_GPN-2000-000923.jpg

10.13 pav. http://cse.ssl.berkeley.edu/lessons/indiv/coe/images/OlympusMons.jpeg 10.14 pav. https://en.wikipedia.org/wiki/Mars#/media/File:PIA17944-MarsCuriosityRover-AfterCrossingDingoGapSanddune-20140209.jpg

10.15 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5a/

Jupiter_by_Cassini-Huygens.jpg/622px-Jupiter_by_Cassini-Huygens.jpg

10.16 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ec/Great_

Red_Spot_From_Voyager_1.jpg/633px-Great_Red_Spot_From_Voyager_1.jpg

10.17 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/

commons/0/09/Saturn-cassini-March-27-2004.jpg

10.18 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/

f5/Saturn_ring_spokes_PIA11144_300px_secs0to7.5_20080821.ogv/

mid-Saturn_ring_spokes_PIA11144_300px_secs0to7.5_20080821.ogv.jpg

264

Pavei kslėlių ša ltinia i

10.19 pav. http://www.windows2universe.org/our_solar_system/

dwarf_planets/images/five_dwarfs_earth_luna_big.jpg

10.20 pav. http://upload.wikimedia.org/wikipedia/

commons/f/f3/InnerSolarSystem-en.png

10.21 pav. http://www.oocities.org/zlipanov/

selected_asteroids/243_ida/243_ida-01.jpg

10.22a pav. http://www.alsonwongastro.com/images/

Solar_System/Hale-Bopp50400.jpg

10.22b pav. http://www.skyshooter.net/IMAGE%20

FOLDER/Comets/Comet-Hale-Bopp.jpg

10.23 pav. http://withfriendship.com/images/i/42560/Near-Earth_object-pic.jpg

10.24 pav. http://amazing-space.stsci.edu/news/

archive/2006/02/graphics/kuipergfk_top.gif

10.25 pav. http://www.cv.nrao.edu/course/astr534/images/PSRs_discovery.jpg

10.26 pav. http://www.universe-cluster.de/fileadmin/

user_upload/Presse-Bildmaterial/Crab_Nebula.jpg

10.27 pav. http://www.cv.nrao.edu/course/astr534/images/PSRs_pulsar_sketch.png

10.28 pav. http://t2.gstatic.com/images?q=tbn:ANd9GcTCFy9qorAWH

G15QablqHXk-pefoWfRpBV_TfnfqRPFpGIQ41MzvQg_1FMVcQ

10.29 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/

cf/Black_hole_-_Messier_87.jpg/1280px-Black_hole_-_Messier_87.jpg

10.30 pav. http://casswww.ucsd.edu/archive/public/tutorial/images/mw.jpg

10.31 pav. http://www.solstation.com/x-objects/and2disk.jpg

10.32 pav. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/

thumb/f/fc/Eta_Carinae.jpg/1024px-Eta_Carinae.jpg

10.34a pav. http://chandra.harvard.edu/photo/2005/sgra/sgra_med.jpg

10.33b pav. https://s1.15min.lt/images/photos/2022/05/12/

original/pirmoji-sigittarus-a-siaulio-a-juodosios-skyles-esancios-

musu-galaktikos-centre-nuotrauka-627d1811ed947.jpg

10.34 pav. https://media.stsci.edu/uploads/video/preview_frame/999/

STScI-H-image-tour-Abell-2744-p-1280x720.png

10.35 pav. http://1.bp.blogspot.com/-feMzWEkaHt0/T0hTu6POjXI/

AAAAAAAAA2Q/HJwGdl5Klgw/s640/Anninosbox1.jpg

Paveikslėlis knygos viršelyje http://cdsweb.cern.ch/record/1157741/

265

ROMUALDO KARAZIJOS KNYGOS

išleistos 2013–2022 m.

Žaislai, žaidimai ir įdomūs bandymai.

Antras, papildytas ir pataisytas leidimas. V.: TEV, 2014

Pėdos. V.: Inforastras, 2017

Tas paprastas nepaprastas pasaulis. V.: Ciklonas, 2018

Dramatiškos biografijos: kovotojai, kūrėjai, karjeristai, kolaborantai... Ketvirtas,

papildytas ir pataisytas leidimas.

V.: Mintis, 2018 (išleista Roko Subačiaus slapyvardžiu)

Šiuolaikinė fizika smalsiems. V.: Kriventa, 2021

Fizikos istorija. Trečias, pataisytas elektroninis leidimas. V.:

Vilniaus universiteto Fizikos fakultetas, 2022

Žalias teorijos medis. Akad. A. Jucio gyvenimas ir mokslinė veikla. Antras,

papildytas ir pataisytas elektroninis leidimas. V.: Rokas, 2022

Įžymūs lietuviai, istorijos ir kultūros kūrėjai.

V.: Mintis, 2022 (išleista Roko Subačiaus slapyvardžiu)

Visas knygų sąrašas pateiktas autoriaus interneto puslapyje

http://www.tfai.vu.lt/Karazija

Iš ten ir iš Lietuvos mokslų akademijos

Vrublevskių bibliotekos katalogo galima atsisiųsti šiame sąraše

kursyvu nurodytų bei daugumos anksčiau išleistų knygų

elektronines kopijas. Autoriaus parašytų ar sudarytų knygų

elektroninių kopijų galima rasti

ir Lietuvos fizikų draugijos interneto svetainėje

https://www.lietuvos-fizikai.lt/knygos-apie-fizika

Romu ald a s K ar a z ija

B A NG O S , Ž MONĖ S IR Ž VA IG Ž DĖ S

Tai trumpa įdomioji enciklopedija. Jos dešimt skyrių supažindina su mus supančiu pasauliu: nuo mikropasaulio iki Visatos, nuo gyvosios gamtos iki socialinių reiškinių. Pasakojimas pradedamas nuo negyvosios gamtos, kurios pagrindinius dėsnius aprašo fizika. Kituose skyriuose pereinama prie vis sudėtingesnių cheminių, geologinių, biologinių, visuomeninių reiškinių. O knyga baigiama žiniomis apie Visatą, jos sunkiai įsivaizduojamus mastus ir ypatingos galios procesus.

Knygoje derinamas enciklopedijos sistemiškumas ir pažinimo intriga bei įdomybės. Kiekvienas skyrius pradedamas klausimais-mįslėmis, pateikiama daug iliustracijų.

Vilnius: UAB „Skaitmeninis krokodilas“, 2023, 268 p.

ISSN 2351-5368

ISBN 978-9986-08-093-0

Redagavo Alina Momkauskaitė

Knygos dizainą kūrė Miglė Datkūnaitė

Maketavo Regina Kunigėlienė

Išleido UAB „Skaitmeninis krokodilas“

Savanorių pr. 174R, 03153 Vilnius

info@skrokodilas.lt

www.skrokodilas.lt

Tiražas 1 000 egz.

„Bangos, žmonės ir žvaigždės“ — dvidešimt septintoji

ROMUALDAS KARAZIJA

Lietuvos mokslų akademijos iniciatyva leidžiamos mokslo

populiarinimo serijos MOKSLAS VISIEMS knyga.

BANGOS,

Tai trumpa įdomioji enciklopedija. Jos dešimt skyrių

supažindina su mus supančiu pasauliu: nuo mikropasaulio

ŽMONĖS

iki Visatos, nuo gyvosios gamtos iki socialinių reiškinių.

Pasakojimas pradedamas nuo negyvosios gamtos, kurios

pagrindinius dėsnius aprašo fizika. Kituose skyriuose pereinama

IR ŽVAIGŽDĖS

prie vis sudėtingesnių cheminių, geologinių, biologinių,

visuomeninių reiškinių. O knyga baigiama žiniomis apie

GŽDĖS

Visatą, jos sunkiai įsivaizduojamus mastus ir ypatingos galios

VAI

procesus. Knygoje derinamas enciklopedijos sistemiškumas ir

pažinimo intriga bei įdomybės. Kiekvienas skyrius pradedamas

klausimais-mįslėmis, pateikiama daug iliustracijų.

IR Ž

ARAZIJA

ROMUALDAS KARAZIJA

ONĖSM

ALDAS K GOS, Ž

ROMU BAN

9789986080930

Document Outline

Romualdas Karazija_Bangos, žmonės ir žvaigždės_pirmas viršelis

Karazija(internetui)

_GoBack

Romualdas Karazija_Bangos, žmonės ir žvaigždės_ketvirtas viršelis